Tartalomjegyzék

Impresszum 4

Motiváció 5

Bevezetés 8

1. Fejezet - Az ember teremtése az ókori ember szerint 13

1.1 Előszó 13

1.2 Bevezetés 19

1.3 A Világ teremtése 27

1.4 „Az ember teremtése (Ter. 2,4b-25: J) 31

1.5 Teremtés, az apokrif evangéliumok alapján 44

1.6 Teremtés a Bibliában a kreacionisták szerint 85

1.7 Összefoglalás 114

2. Fejezet - Tudomány alapú Földi élet 117

Előszó 117

2.1 Darwini teremtéselmélet 117

2.2 „A növényvilág evolúciója és a darwini fejlődéselmélet 129

2.3 Zárszó 153

3. Fejezet - A férfi és a nő 162

3.1 Bevezetés 162

3.2 Férfi és nő különbözősége 164

4. Fejezet - Ember – Társadalom(Genders) 208

4.1 Bevezető 208

4.2 Etika 210

4.3 Erkölcs 213

4.4 Nemek – Gender 251

4.5 „Az erkölcs válsága 254

4.6 Összegzés 256

5. Fejezet - Az emberpár hétköznapjai 263

Bevezető 263

5.1 Gyerekkor életszakasz (kisfiú – kislány) 268

5.2 Tinédzserkor életszakasz (nagyfiú – nagylány) 281

5.3 Felnőtt kor életszakasz (férfi – nő) 304

5.4 Az öregkor életszakasz (öreg fiú – öreg lány) 543

Epilógus 631

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99107-912-5

ISBN e-book: 978-3-99107-913-2

Lektor: Sósné Karácsonyi Annamária

Borítókép: Siri Wannapat | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Motiváció

Néhány nap múlva betöltöm a 70. életévemet, ha a Teremtő is úgy akarja!?

Először itt használom a Teremtő kifejezést, és szeretném meg is fogalmazni, hogy mit értek alatta: a Teremtő egy olyan, a Földünk élővilágától eltérő akarat, amely a Földünktől eltérő körülmények között keletkezett, és képes volt Földi körülmények figyelembevételével adaptálni az embernek nevezett, biológiai-kémiai folyamatok alapján működő Lényt.

Folytatva…

Boldog gyermekkor után olyan szakmai pályát választottam – katonai repülőgép hőerő-gépészmérnök –, amely jól illeszkedett testi és szellemi képességeimhez. 35 évet szolgáltam hivatásos katonaként a katonai légierőnél, amely idő alatt mind szakmailag (PhD tudományos fokozat) és rendfokozatban (ezredes) is elértem mindazt, amit szerettem volna.

Érzelmi életem – 38 évig házasságban éltem – szintén boldog volt. Eleget tettünk feleségemmel a Teremtő részéről bekódolt biológiai kötelességünknek: szerelemben két lánygyermeket neveltünk fel, és bocsájtottuk őket saját útjukra. Már deresedtem, amikor az életembe belépett egy másik nő, akivel talán szorosabb volt az érzelmi hevület, mint a feleségemmel. Ajándéknak tekintettem ezt a kapcsolatot, amely hét év után befejeződött. Ennek az időszaknak lett irodalmi értelemben egy „gyermeke”: 2014-ben, szakításunk után a verseskötetem (Londoni: Váratlan szerelem. Kiadó: Dunakönyvklub, 2014.), közel 1200 verssel, amelyek lírai sorokban ismertetik szerelmes mindennapjainkat.

Egyedül élek, járom az utamat, sokat utazok, sportolok, és keresem a szépet a világban. Hiányzik egy Társ, de ez a két érzelmi próbatétel a két hölggyel eltántorít a további próbálkozásoktól. Tehát érzelmileg nem vagyok egyensúlyban.

Könyvem alapgondolata és motivációja az egyensúlykeresés. Nem átvitt értelemben és mindenre kiterjedően, hanem a férfi és a nő közötti kapcsolatban.

Hiszem és vallom, hogy a Földi valóság, az élővilág mozgatórugója a minden helyzetbeli egyensúly keresése. Bármi történik – esemény, gondolat, folyóáradás, tengerhullámzás, szerelmes pillantás a másik felé, a növény növekedése, az állatok élelemszerzése, bevásárlás a boltban, gyereknevelés, szexuális igény kielégítése stb. –, mind-mind az egyensúlykeresést bizonyítja. Aki egyensúlyban van, az jól érzi magát a bőrében, de ha például valaki megéhezik, kibillen az energiatartalék egyensúlyából és mindaddig, amíg nem lakik jól, tesz azért, hogy újra egyensúlyba kerüljön.

Az emberi életben a fogantatás és az elhalálozás az az egyensúlyelmélet számára értelmezhetetlen történés, amelyekben az egyensúlykeresés nem az egyén (ember) akaratából történik, hanem valami más akarat révén. Ez az akarat véleményem szerint a Teremtő akarata.

Tehát az egyensúlykeresés és a Teremtő így kerül konszenzusba egymással, ami sok ember számára úgy fogalmazódik meg, hogy ez a sors akarata. A „sors” szót az emberek gyakran és néha úgy használják, hogy nem is gondolják végig az értelmét. Ez így természetes, mert a sors egyenlő a Teremtő akaratával, és így is kell lennie!

Nagyon fontosnak tartom itt, az elején a könyvemnek kihangsúlyozni, hogy számomra a Teremtő a hiedelembéli Teremtővel (vallási alapú) nem egyezik meg! Az én értelmezésemben a Teremtőséggel felruházott, hiedelembéli feladatkörnél (ez mesterséges és szándékos szereposztás, amely az emberi tudatlanság és a kezdeti társadalmi szabályozottság összetett hatásának kényszeréből származik) sokkal szélesebb spektrumot ölel fel, amelynek semmi köze a valláshoz, és a lényege a Földi környezetben az emberi élet! Azaz nem csak a szellemi és a lelki (agyi) egyensúlykeresés mozgatórugója, hanem az anyagi és a szellemi (agyi) egyensúly egyedüli kényszerítő forrása is!

Szerző

Bevezetés

Az Ember és az emberré válás (a környezete és saját maga változtatására irányuló képesség) története az elmúlt évezredek alatt több szerzőt motivált arra, hogy a véleményét szóban vagy írásban megfogalmazza. Írott bizonyítékként elsődlegesen a Biblia, azaz a Föld őstörténetének leírása (Ószövetség) az a legkorábbról fellelhető (nyilvánosságra hozott!) dokumentum, amely a Föld és a rajta élő élővilág keletkezésével először, majd a természettudományok (és apokrif evangéliumok) megismerésével és alkalmazásával, az evolúciós elméleti kutatások tapasztalatai foglalkoznak.

Mindezeket a forrásokat szándékomban áll értelmezni, de csak abban a mélységben, hogy magyarázatot találjak arra a tényre, hogy a Földi élőlények közül az Ember (férfi és a nő) hogyan alakult olyanná, amilyen most, napjainkban, és mindazok a tulajdonságok, amelyekkel rendelkezünk, hogyan egyeztethetők össze azzal a céllal, hogy az Ember van és létezik.

Alapelvem és felfogásom az, hogy hiszek a Teremtőben (a Földi környezetre vonatkoztatva).

A Teremtő számomra lehet az Isten vagy Allah stb., azaz a hiedelem szerinti Teremtő is, bár nevezhetnénk másként is őt, pl. Laborfőnöknek annak alapján, amit végbevitt ezen a Földön, amelyet akár laboratóriumnak is nevezhetnénk, bár nem az elnevezést tartom lényegesnek. Számomra a Teremtő nem személy, hanem egy, a Földi világtól független akarat, amely létrehozta a Földi Embert. Szerintem a Teremtő létezett (létezik), megjelenési formája számomra nem érdekes. Több vallás (katolikus, mohamedán stb.) szintén nem foglalkozik a Teremtő megjelenési formájával, mert a katolikusok számára az Isten nincs ábrázolva. Helyette Jézus Krisztus jelenik meg, akit igazán nem lehet besorolni a Teremtő mellé. A mohamedánok sem ábrázolják Allahot, sőt a Korán tiltja bármilyen fajta megjelenítési formáját. De vannak írásos bizonyítékok, és a korai Ember viselkedési, mondai leírásai – pl. a Biblia – foglalkozik a Teremtő megjelenési formájával. Ettől eltérően inkább azt tartom izgalmasnak, hogy a Teremtő miért is teremtő? Miért hozta létre ezt a Földi Embert? Mi volt a célja vele?

Korunk természettudományi ismereteinek szintje nem mérhető, mert nem tudjuk összehasonlítani a már ismerteket az ismeretlenek halmazával. Még nagyon keveset tudunk magáról az Emberről is! Szinte elenyésző az ismeretünk az Ember biológiai, kémiai, sejt- vagy idegrendszeri stb. működésének területeiről, és a kapott és bizonyított ismeretek nagyon lassan jutnak olyan stádiumba, hogy el lehessen mondani: ismerjük!

A DNS-kutatások sikerei bizonyították, hogy az Ember egy biológiai Lény, amelyek segítségével azonosíthatók azok a tevékenységhalmazok, amelyeket az Ember végez, tesz. Ez a képesség az Emberiség fejlődésében jól kimutatható mindazoknak az emberszabású Lény-leleteknek a DNS-vizsgálatával, amelyek rendelkezésre állnak.

Egy kb. 50 000 évvel ezelőtti Ember-lelet (Homo Sapiens) vizsgálata megdöbbentő információval szolgált. Az Emberi őslény agyának térfogata rövid idő alatt megközelítőleg a duplájára növekedett (nem az evolúcióelmélet szabályait követve), és így az emberi tevékenységek lehetősége elérte azt a színvonalat, amellyel napjainkban is rendelkezünk.

Sorolhatnám azokat a tényeket, amelyeket feltártak az emberi fejlődés területén, de nem ez a mondandóm lényege. A kérdés: a Teremtő által, vagy az evolúció révén Ember az Ember?

Hogy az állásfoglalásom irányából a kétségeket eloszlassam, itt az elején kinyilatkozom: szerintem az Ember a Teremtő és az evolúció közös eredménye. Ezt szeretném bizonyítani is.

Elfogadom az evolúciót, de nem a darwinit, amely csak az evolúciót (fajelmélet) tekinti egyedüliként a Földi emberi faj létrejötte alapjának. Az én szempontomból az evolúció csak annyiban játszik szerepet az Ember fejlődésében, amennyiben beleszületik a csecsemő egy adott tudásszintbe, ismeretszintbe, és lehetőséget kap arra, hogy a Földi élete alatt eljusson egy magasabb tudásszintre. Hogy ez az emberiség története alatt mennyire nem volt így, bizonyítják azok az ismert, az emberiség fejlődésén messze túlmutató egyedi esetek, amelyekben az ember vagy egyes embercsoportok olyan többlettudással rendelkeztek, amelyek nem az evolúciós fejlődés eredményei voltak, hanem egy szándékos ismeretátadás valakitől vagy valamitől – az én olvasatomban a Teremtőtől – az embernek.

Ilyenek például: a sumér kultúra hagyatékai; az ókori görög tudósok matematikai és geometriai ismeretei; a kínai pirotechnikai ismeretek; az ókori rómaiak harcművészete, a templomos lovagok logisztikai rendszere, Leonardo da Vinci korai technikai eszközei, Nikola Tesla elektromos eszközei, Hitler tudósainak technikai kísérletei és eszközei stb. Tehát a Teremtő nem elégedett meg az evolúciós fejlődési ütemmel, hanem gyorsítani szerette volna. Ismereteket csepegtetett a kiválasztottaknak és elemezte, hogy mit csinálnak vele. Szomorúan kellett tapasztalnia, hogy az Ember (a teremtménye) mindezeket az ismereteket nem bocsájtotta közre és osztotta meg a széles világgal, a többi emberrel, hanem leigázta és nyomorba süllyesztette az ezeket az ismereteket nem birtokló embertásait. Ennek lett az eredménye, hogy a XX. sz.-tól a Teremtő minden embernek lehetőséget biztosított arra, hogy megszerezze ezeket az ismereteket, és nemcsak a férfiak számára, hanem a nők számára is. Kérdés, hogy mit csinál az emberiség ezzel a felmérhetetlen lehetőséggel. Erre számtalan választ ad a XX. század és a jelenkor történelme.

Keresem a válaszokat, de csak olyan szempontból, hogy önhatalmúlag kiemelem az embert, mint biológiai, kémiai stb. alapokon működő lényt a Földi élővilágból, és vizsgálom. Vizsgálom a férfit és a nőt magát, a kommunikációs képességüket, a gondolkodásuk, fizikai, szellemi, érzelmi képességeik azonosságát és eltérőségét, életük apró részleteit. Kérdéseket teszek fel, és a kérdésekre megpróbálok válaszokat adni. Például egy ilyen kérdés: a férfi és a nő miért él két különböző életritmusban, biológiai ritmusban? A Földi élővilágban az emlősöknél, amelyek az agy kivételével biológiai felépítésük alapján egyeznek az ember biológiai felépítésével, ilyen eltérést nem tapasztalunk.

Az adandó válaszok azokon az ismereteimen alapulnak, amelyeket megtapasztaltam, átéltem. Nem biztos, hogy mindenki egyetért az állásfoglalásaimmal. Nem baj! Nyitott vagyok minden véleményre, mert egy nagyon fontos tény lebeg előttem: a férfi és a nő a Földi fejlődés egyedüli hordozói. A Földi élővilág csak az ember feladatorientált létezésének kiszolgálói.

Az evolúció a Teremtővel itt kerül először munkakapcsolatba azzal, hogy egy kényszert indukál arra, hogy ennek a feladatnak eleget tudjanak tenni. Tehát újszülötteket kell teremteniük, akik beleszületnek abba a környezetbe, amelyet a szülők már megteremtettek. A fejlődésük eredményeit pedig mindenki a saját életével igazolja, vagy cáfolja.

Tehát összefoglalva, álláspontom a Földi élet teremtésével kapcsolatban: létezik egy akarat, amelyet Teremtőnek nevezek. Nem Földi teremtmény(ek), az Univerzum egy fejlettebb kultúrájának eleme(i). Ő (ők) ismerte (-ék) fel, hogy a Föld életfeltételt tud biztosítani olyan biológiai, kémiai lények számára, amelyeket ma élővilágnak nevezünk, és amelynek része az ember is. Vannak az emberiség fejlődésében olyan szakaszok, amelyekbe a Teremtő erőszakosan beavatkozott, ezeket a későbbiekben elemezzük, és vannak olyan hosszabb-rövidebb szakaszok, amelyekbe nem. Ezt a szakaszt nevezem evolúciós (az emberi agy produkciós képessége) szakasznak, vagyis önfejlődésnek.

Könyvem a férfi-női kapcsolatról szól, így a Földi élővilág (tápláléklánc) csúcsán lévő ember hím- és a nőneműben létezik. Ez a felállás azért van így, mert a Teremtő elvárása az utód létrehozása és felnevelése, mert a Földi ember fejlődése az utódok (generációk) sokaságától függ. Ebből az következik, hogy a férfi és a nő képességeik, lehetőségeik, tettvágyuk alapján teljesen egyformák. Társadalmi szinten ezt az egyenlőséget a XX. sz. történelme jól igazolta. Az eltérőségük csak abban nyilvánul meg, hogy milyen szerepet kaptak a Teremtőtől az utód létrehozásában és felnevelésében.

Társadalmi szempontból is szeretném górcső alá venni az embert, mint a társadalom tagját. Összefüggéseket elemzek a Genders (nemek), az erkölcs és az etika tudományterületek, illetve vallási vonatkozású kapcsolatokról és a XXI. sz.-i összefüggésekről.

Egy fontos kérdésre szeretném megtalálni a választ, miszerint a Teremtőnek mi a szándéka az emberrel. Miért dolgozik most már több millió éve azon, hogy ezt a kreatív képességekkel felruházott biológiai lényt még pátyolgassa, nem változtatva azon a kiinduló állapoton, hogy a két egyednek, a nőnek és a férfinak az alapfeladatát, az utód létrehozását és felnevelését a maguk érzelmi és mentális képességeikkel elvégezzék. Megszületünk, felnevelkedünk, „önálló lábra” állunk, dolgozunk, beilleszkedünk a társadalomba és eleget teszünk annak a Teremtői kényszernek, hogy utódokat hozunk létre, és így folytatódik a kör, majd ahogy a világra jöttünk, távozunk az élők sorából?! Mi ennek a célja és az értelme?

A könyv szöveg-környezetében az idézett, más szerzők által megírtakat Arial betűtípussal, idézőjelbe foglalva, az általam közölteket pedig Times New Roman típussal írom.

Szerző

1. Fejezet - Az ember teremtése az ókori ember szerint

1.1 Előszó

„Van egy hatalmas különbség a vallás és a tudomány között: a vallás a hatalomra épül, a tudomány viszont a megfigyelésre és az értelemre. A tudomány fog nyerni, mert működik” – Stephen Hawking az ABC Newsnak 2010.

A Földi ember teremtésének részleteiről először az ókorban írott Bibliából meríthetünk olyan ismereteket, amelyeket a hit (hiedelem) ugyan teljesen kisajátított, de a metafizikus („A metafizika, ontológia: azaz a létező alapjával foglalkozó tudomány. Metafizikai lételv az érzékelhető létező léte és lényege.” (Turay Alfréd: Filozófiatörténeti vázlatok) szemléletmódnak is ad olyan támpontokat, amelyek elképzeléseket fogalmazhatnak meg a Földi ember teremtéséről.

A szövegkörnyezet itt ad lehetőséget a „hit” szó értelmezéséhez, amely vallástörténeti szempontból lényeges fogalom. Azért is tartom lényegesnek ennek a szónak az elemzését, mert a „hit” szóból származtatják a „hívő ember” kifejezést, amely egy külön kategóriát testesít meg a „nem hívő (ateista)” emberek mellett.

Az elemzésem tárgya tehát maga a „hit” szó. Miért is foglalkozok egyáltalán ezzel? Azért bátorkodom ezt megemlíteni, mert a vallás a „hit”-re alapozza létének alapját, azaz az ember hisz az Istenben és elfogadja annak követelményrendszerét, amelyet a Földi papság tolmácsolja felé.

Véleményem szerint, és ezt a véleményemet számtalan írott anyag már korábban is elemezte, több magyarázat létezik a „hit” szó tartalmára vonatkozólag. Egyetértek azokkal, akik a „hit”-et nem tekintik a vallás alapfogalmának, hanem azt állítják, hogy ez az ún. „hit” valójában „hiedelem”! Miért? Nézzük, mit ír erről a tudomány világa!

A Magyar Értelmező Szótár (Akadémiai Kiadó, Budapest, 1978,) 549. oldalán a „hit” szó jelentéséről az alábbiakban olvashatunk:

„hit fn. 1. Olyasvalamiről való meggyőződés, amit nem tudunk igazolni… Meggyőződés v.-mely természetfölötti lény létezéséről. 2. V.-mely vallás tételeinek rendszere. 3. Vál. eskü(vés)… esküvel erősíti, hogy igaz stb.”

A fentiekből olvasható, hogy a „hit” szó értelmét a tudomány valójában csak a vallás világához köti (1-2). Ebből adódóan teljességgel kizárja az ember azon képességét, hogy egy adott cél eléréséhez megtegye a maga részéről elképzelhető mindent. „Meggyőződést” fogalmaz meg, amely teljes egészében elfogadható számomra, mivel a meggyőződés az embernek az a képessége, hogy megváltoztassa a környezetét. Az „amit nem tudunk igazolni” szókapcsolat számomra érthetetlen. Mit nem tudunk igazolni? A meggyőződésünket? Vagy a meggyőződésünk eredményét? Nem igazán lehet kideríteni, így ezt a megfogalmazást tudománytalansága miatt elvetem. A 3. pont viszont engem igazol. Tehát az embernek van egy képessége, amely igenis képes a környezetét megváltoztatni, és ettől ember
az ember.

Az én értelmezésemben az emberi „hit” egy olyan elváráskényszer (mentális és pszichikai koncentráció), amelynek van célja, van objektív alapja, programozható a cél elérésének akarati erőforrásigénye és megvalósíthatósági feltételei.

Mondok egy példát: az ember hihet abban, hogy ha megtanulja az iskolai leckét, akkor másnap, ha kihívják felelni, jól fog szerepelni. Tehát koncentrálta akaratát és erőforrásait és bízhat abban, hogy eléri azt, hogy jól feleljen. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy jól is fog teljesíteni, mert előadódhatnak olyan külső körülmények, amelyek az erőfeszítése ellenére sikertelenséget okozhatnak.

Egy másik példa: hiszem, hogy 1 óra alatt Székesfehérváron egy adott címre érek Budapestről. Melyek a kiinduló feltételek, hogy higgyek ebben a vállalásomban? Van egy autóm, amely működőképes; van vezetői engedélyem; az üzemanyagtankomban 20 l üzemanyag. Rendelkezésre áll olyan úthálózat, amelyen haladva 1 óra alatt odaérek. A KRESZ előírásai alapján kipihent vagyok, azaz nem alszom el útközben. Eldöntöttem mentálisan, hogy odaérek. Tehát minden szempontból adottak a feltételek, hogy odaérjek 1 óra alatt, azaz hihetek a vállalásom sikerében. Természetesen lehetnek olyan nem várt következmények, amelyek megakadályozzák, hogy 1 óra alatt odaérjek: elromlik az autó, dugó van az úton, rosszullét kap el stb. Ezek a tényezők hitem szempontjából, hogy én odaérjek, nem befolyásolnak, és még van egy nagyon fontos végkimenet: a hitem tényszerű, azaz objektív alapja van, mert a részletek számítottak, valóságosak.

Most nézzük meg a „hiedelem” szó jelentését.

A Magyar Értelmező Szótár (Akadémiai Kiadó, Budapest, 1978) 545. oldalán a „hiedelem” szó jelentéséről az alábbiakban olvashatunk:

„Hiedelem, fn: megalapozatlan, tévesen kialakított vélemény, hit/népr. babona”

A tudomány jelen esetben elég pongyolán fogalmaz. Az okát nem tudom, bár a forrásanyag terjedelme okán lehet, hogy nem volt hely a bővebb értelmezéshez, így viszont nehezen érthető számomra. A „megalapozatlan” meghatározással egyetértek. Mit is jelent? Vélelmezett, feltételezett, a valóságban nem létező, kigondolt, kényszer hatására kreált, az ismert objektív, a Földi viszonyok között bizonyított törvényszerűségeknek ellentmond stb. kifejezésekkel bővíthető a megértés érdekében. A „babona” tömörített meghatározás kiegészítő magyarázatot nem kíván, mert az előzőekben megfogalmazott és kibővített „megalapozatlan” fogalmat tényszerűsíti.

A tudomány a jelen szó – hiedelem – vonatkozásában sokat segített az értelmezésben. Tehát mindaz, ami nélkülöz minden valóságos, objektív alapot, ellentmond az igazolt Földi természettudományi törvényeknek, az a „hiedelem”.

A fentiekből azt a következtetést vonom le, hogy a vallásban nem hihet az ember, mert a vallás nem objektív valóság. A vallásos embernek hiedelme van, mert nélkülöz minden objektivitást.

Még egy megjegyzés, hogy ez a két fogalom miért csak a modern korban vált ennyire egyértelművé. A Földi világ fejlettsége csak az utóbbi 500 évben adta meg a lehetőséget, hogy a már 2500 éves Biblia felülvizsgálatát kezdeményezze, és keresse az utat a vallás valódi céljainak és tartalmának a feltárására. Az elmúlt 150 év pedig fizikailag letaszította a vallást arról a szerepvállalásról, hogy ő legyen a társadalom szabályozó-koordinációs hatalma (egyházak/állam szétválása). A tudományok fejlődése és eredményei pedig szinte naponta igazolják a „hit” és a „hiedelem” óriási különbségét és valóságtartalmukat. Nem véletlen a Római Katolikus Egyház irányfordulása a dél-amerikai kontinens felé, ahol az emberek alulműveltsége miatt még tömegeket találnak a vallás támogatására.

E kis kitérő után visszakanyarodok a címben szereplő célhoz:

A „Földi ember” fogalmát használtam, és a továbbiakban is ezt használom, mert meggyőződésem, hogy a Világegyetemben az olyan lény, mint a Földön az ember, nem egyedülálló. Lehet, hogy ez ellenérzést vált ki az olvasóból, akkor javaslom, hogy itt fejezze be könyvem olvasását, mert nekem ez az álláspontom.

Folytatva az előző gondolatmenetet… A Földi ember azért lett olyan, amilyen most, azaz hús-vér biológiai lény, amelyben a kémiai folyamatok tartják működésben a testet, és olyan kémiai folyamatok vezérlik az ember tevékenységét, amelyeknek segítségével képes – egyedüliként a Földön – a környezetét úgy befolyásolni, hogy az megváltozzon. Ez a gondolatiság nem zárja ki, hogy a Világegyetem számtalan bolygóján ne lennének olyan teremtmények, akik szintén módosítani tudják a környezetüket. Hogy miért lett az ember a Földön olyan, amilyen? Mert a Földi viszonyok között (oxigén, éghajlat, nitrogén stb.) ez a biológiai felépítés életképes.

Egyetértek a bibliai megállapítással, hogy a Földi embert egy idegen alkotó (földönkívüli) teremtette, tehát e tekintetben cáfolom az evolúcióelméletet. Itt nincs jelentősége, hogy ennek a Teremtőnek nevet adok vagy nem. El tudom fogadni, hogy a Teremtő neve: Isten. Azzal azonban nem tudok egyetérteni, hogy a Teremtőnek (Istennek) a Bibliában leírtak szerint volt csak feladata.

Néhány szó magáról a „hatályos” Bibliáról:

„Copyright 2020-2018 Got Questions Ministries:

A „biblia” szó a görög-latin „könyv” szóból származik – találó név, hiszen a Biblia mindenkinek szól, bármilyen korban is él. Hatvanhat külön könyvből áll. Ide tartoznak a törvényről szóló könyvek, mint például a 3 Mózes és az 5 Mózes; a történelmi könyvek, mint például Ezsdrás és a Cselekedetek könyve; a költői könyvek, mint például a Zsoltárok és a Prédikátor könyve; a prófétai könyvek, mint például Ézsaiás és a Jelenések könyve; életrajzok, mint például Máté és János; és a levelek, mint például Titusz és a Zsidókhoz írt levél. A Biblia megírásában körülbelül 1500 év leforgása alatt mintegy negyven ember vett részt. A szerzők között volt király, halász, pap, kormányzati tisztségviselő, parasztember, pásztor és orvos is.

A Bibliának két fő része van: az Ószövetség és az Újszövetség. Röviden összefoglalva az Ószövetség egy nemzet története, az Újszövetség pedig egy emberé.

Az Ószövetség leírja Izráel nemzetének létrejöttét és fenntartását.

Az Újszövetség a megígért férfi (ember) eljövetelének részleteit mutatja be. A neve Jézus volt, és tökéletes életével, megváltó halálával és halottak közül való feltámadásával beteljesítette az ószövetségi próféciákat.

A Biblia főszereplője Jézus; az egész könyv tulajdonképpen róla szól. Az Ószövetség megjövendöli eljövetelét, és előkészíti a terepet a Világba jöveteléhez. Az Újszövetség bemutatja eljövetelét, és bűnös világunk megváltásáért véghezvitt cselekedeteit.”

Elképzelhető, hogy a 2500 évvel ezelőtt élő bibliaíró csak a meglévő forrásanyagokat tudta felhasználni, mivel ezek álltak rendelkezésére. A környezete sem sietett a segítségére, mert nagyon jól ismerjük a 2500 évvel ezelőtti Földi ember ismeretszintjét. Azonban azt nem tudom elfogadni, hogy sem a 2500 év alatt, sem most az akkor leírtakat cáfolhatatlan irománynak tekintsem. Azért a természettudományi ismeretek 2500 év alatt, elmondhatjuk, hogy fejlődtek.

Igazi problémaként merül fel, hogy a Biblia (zsidó), majd a keresztény Biblia, amelyek szerintem tartalmilag ugyanazok, nagyon nehezen olvashatóak, annak ellenére, hogy többen megkísérelték a lefordítását magyarra. A legrégibb megmaradt bibliafordításunk a.15. század.közepén valószínűleg.ferences.szerzetesek által írt, illetve egy bizonytalan, régi forrás szerint két.huszita.író,.Újlaki Bálint.és.Pécsi Tamás.által készített, úgynevezett.Huszita Biblia. Az első magyar nyelvű Biblia megjelenése óta többen lefordították a Bibliát magyar nyelvre. Az egyik a Szent István Társulat.(SzIT) által készített, jegyzetekkel és tudományos eszköztárral ellátott, teljesen új fordítása, mely.1973-ban, illetve.2003-ban jelent meg; és az új protestáns Biblia, mely.1975-ben, javított kiadása pedig.1990-ben került az olvasók kezébe a.Magyar Bibliatanács.(MBT) kezelésében. A Biblia magyar nyelvre való fordításának talán a legnagyobb problémája a forrásanyag volt.

Így az az elképzelésem, hogy a Bibliát megpróbálom értelmezni a Földi ember teremtése témájában, kudarcot vallott.

Ennek a gondolatiságnak a kapcsán értettem meg, hogy a római katolikus szentmisén a pap miért olvassa állandóan a Bibliát, és kívülről, fejből miért nem mond semmit. A ma embere valószínűleg egyszerűen képtelen felfogni és memorizálni a Bibliában leírtakat. Ha hallgatnom kellene egy ilyen szentmisét, mondjuk 40 percig, majd öt percben el kellene ismételnem, hogy mit hallottam, nos, őszintén bevallom, hogy a végén csalódást okoznék a hallgatóságomnak. Így elképzelhető, hogy a bibliafordítók nagy felkészültséggel rendelkező tudósok, csak nekik egy hibájuk van: hogy a hiedelemvilág iránt elkötelezettek, így valójában bizonyos „lelki” kötöttségekkel rendelkeznek, amelyből nem tudnak kiszakadni. Talán olyan fordítóknak kellene lefordítani a Bibliát, akik a hiedelem-életben jártassak, de tudnak objektíven gondolkodni.

Még egy fontos részletet kell itt megemlítenem, amely a képet szélesíti, bár magyarázatot, ahogy majd a későbbieben láthatjuk, nem ad. Ez az a tény, hogy a mai Biblia erősen cenzúrázott kiadvány (lásd: apokrif evangéliumok) abból a szempontból, hogy több olyan evangélium is létezett, amelynek tartalmát nem emelték be a Bibliába. Így a Biblia a maga beemelt evangéliumaival vált a kanonizált művé. Azaz a katolikus klérus döntötte el, hogy a kereszténység „ifjú” korában, azaz az első évezred zsinatjain mely evangéliumoknak (kanonizált) van helye a Bibliában, és melyeknek nincs (apokrif evangéliumok). Ennek okait én nem kívánom vizsgálni, csak azt a tényszerűséget szeretném kiemelni, hogy e két jól elkülöníthető forrásanyagból mennyire lehet az ember Földi megjelenésének körülményeire választ kapni.

Mindezeket a gondolatokat ismerve fordultam egy hiedelem-tudóshoz, Rózsa Huba professzor Úrhoz, hogy segítsen nekem a Biblia értelmezésében.

Rózsa Huba: Kezdetkor teremtette Isten (A bibliai őstörténet magyarázata: Ter 1-11.). Jel Kiadó, 1997.) művéből a Biblia értelmezésére vonatkozólag olyan hasznos magyarázatokat olvashattam, amelyek segítettek megérteni ennek a műnek az alapmondanivalóját, azaz többek között a Földi ember (férfi és a nő) teremtésének környezetét is.

Rózsa Huba szerző érthető összefüggéseket vázol fel a Föld őstörténete, a Biblia értelmezése, megértése, a Földi ember teremtése vonatkozásában. Természetesen én nem foglalkozom azokkal a részekkel, amelyek a hiedelemre vonnak le következtetéseket, hanem a Biblia idevonatkozó részei ismertetésére koncentrálok: a Földi ember teremtése, és ezekből vonok le következtetéseket, alkotok véleményt.

A vallási kép sokféleségét is igazolják az apokrif evangéliumok és a kreacionista, vallási nézőpont a Földi ember teremtéséről. Csak az érdekesség kedvéért emelem ezeket be ebbe a Fejezetbe, azért, hogy láthassuk a vallási gondolkodók fantáziájának sokszínűségét!

1.2 Bevezetés

„Rózsa Huba: Kezdetkor teremtette Isten. (Jel Kiadó, 1997.)

Az Őstörténet képezi a Biblia alapjait. A bibliaszerzőt Isten (Teremtő) sugalmazó tevékenysége vezette, de egyben korának embere is volt. Amikor a világ és az emberiség kezdeteiről írt, nem volt független attól, ahogyan az Izraelt körülvevő világ, az ókori Kelet az eredet problémájára választ keresett és azt megfogalmazta.”

Az Őstörténet valóban egy történelmi leirat, mégpedig többek mellett a Földi világ létrejöttének elképzelése, ahogyan az akkori írók gondolták. A mindennapi életükből vett tapasztalataikat belefűzték abba a gondolatiságba, amely számukra választ adhatott a Földi világ keletkezéséről. A bibliaszerzőt nem biztos, hogy a Teremtő sugalmazása vezette, hanem egy többeket foglalkoztató kérdésre kereste a választ, amelyet leírt, és ezt elnevezte Bibliának (Könyvnek). A Biblia íróinak az elképzelése a Földi világ teremtéséről természetesen nem választható szét attól a környezettől, amelyben éltek, hiszen senki a mai világban sem tudja a nézőpontját a létező, az őt körülvevő világtól elvonatkoztatni. Tehát a Biblia írói nem voltak mások, mint egy adott kérdésre választ kreáló emberek, akiknek természettudományi ismerete a kor színvonalának megfelelhetett. Ezt a tudásszínvonalat a hiedelem kihasználta és olyan környezetet teremtett, amely már 2500 éve több millió ember életét befolyásolja, figyelmen kívül hagyva a természettudományok eredményeit, fejlődésük vitathatatlan bizonyítékait.

„A Teremtés könyvének (Ter) 1-11. fejezete a világ, az ember és népek eredetét, valamint az emberiség történetének kezdetén lejátszódott eseményeket mondja el folyamatos elbeszélés formájában. Ezért ezeket a fejezeteket bibliai őstörténetnek nevezik. Ne tévesszen meg senkit, hogy a bibliai szerző az őstörténet eseményeit saját kora környezetébe helyezi.

A bibliai őstörténet az újkortól kezdve a Biblia legvitatottabb fejezeteihez tartozik, amelyeknek értelmezése a természettudományos világkép változásával kapott különleges aktualitást (lásd: Galilei-eset). A századfordulón Charles Darwin a fajok eredetéről szóló elmélete felvetette az egész élővilág (beleértve az embert is) evolúció útján történt kialakulásának magyarázatát. A paleontológia eredményei pedig új megvilágításba helyezték az ember őstörténetét, azt az utat, amelyet megjelenésétől a Homo Sapiensig bejárt. Mindezek alapján felmerül a kérdés, hogyan kell értelmezni a bibliai őstörténet tanítását a világ és az ember teremtéséről, vagy a kezdetek emberének életéről? Valójában milyen igazságokat akar közölni a kezdetekről? Hogyan lehet ezeket az elbeszéléseket a mai tudományos ismereteink alapján elfogadni? Kiderül ugyanis, hogy a bibliai szerző természettudományos és történeti ismeretei semmiben nem különböznek az ókori kelet emberének tudásanyagától.”

A Teremtés könyve, mivel a szerzők sem cáfolják, az akkori kor emberének tudásanyagát, az életből vett tapasztalatokat hívta segítségül, hogy választ adjon a Földi világ keletkezésére, teremtésére, és ebből adódóan nevezik bibliai őstörténetnek. Miért is nevezik és tartják a mai napig is elfogadottnak az akkor leírtakat? Milyen tudásanyaggal rendelkeztek az akkori kor emberei? Mi lehet az a megmásíthatatlan, ismételt átgondolásra tiltott dolog, amely 2500 éve fogalmazódott meg, és a mai napig is érvényben van? Ki gondolhatja komolyan, hogy az akkor megfogalmazottak a mai napon is megállják a helyüket? Mi lehet az a hatalmas erő, amely arra kényszeríti a hiedelemben élőket, hogy elfogadjanak egy természettudományokra alapozott ismeretanyagot, amely 2500 éve íródott? Ezekre természetesen nem kívánok választ adni. Miért? Mert ezt az újragondolást azoknak kell megtenni, akiket érint, és a mai napig szó szerint elfogadják a Bibliában leírtakat.

„A bibliai őstörténet természetének felismerésében segít, ha megvizsgáljuk, hogy honnan ered a Teremtés könyve 1-11 fejezetében leírt események ismerete. Ezek a fejezetek olyan eseményeket írnak le, amelyeknek természetüknél fogva nem lehetett tanúja (világ és ember teremtése), vagy amelyekről nem juthatott el hozzánk történeti tapasztaláson alapuló, nemzedékről nemzedékre átadott hagyomány. Az emberiség kezdeteit a történeti kortól millió évben mérhető időtáv választja el, s ilyen hatalmas időköz eleve lehetetlenné teszi megbízható emlékezést őrző szájhagyomány fennmaradását.

A megoldást Izrael létében megélt történetében kell keresni. A hosszú útról tanúskodnak az őstörténet szövegében található különböző korú és természetű hagyományok nyomai (pl. a két elbeszélés a teremtésről).”

Az őstörténet fenn vázolt keletkezésének körülményei adják meg a ma embere számára a választ, hogy hogyan is kezelje a Bibliát. És ez a válasz nem csak a hiedelmeket elfogadó, hanem a hívő ember számára is: A VÁLASZ! Tisztelt hiedelmeket elfogadók, hiedelem-oktatók, itt az ideje, hogy írjanak egy új Bibliát, amely a mai kor eredményein alapszik, amelyek nem biztosak, hogy magyarázatot adnak a Föld és benne az ember valós keletkezésének körülményeire, de legalább abban elfogadható lesz, hogy a természettudományok eredményei visszaköszönnek! Ha majd ezt a Bibliát 2500 év múlva valaki a kezébe veszi, biztos nem úgy fogja kezelni, mint önök a 2500 évvel ezelőtt megírtat.

„A bibliai őstörténet jelenlegi, ún. kánoni (kanonizált) formája szervesen összefüggő irodalmi és teológiai egység, de megállapíthatók benne azok az önálló egységek, amelyekből az őstörténet létrejött és meghatározzák az egész összefüggés szerkezetét. A Ter. 1-11. szövegében két egymástól eltérő hagyomány állapítható meg, amelyeket Mózes öt könyve, a biblikus szaktudomány nyelvén a Pentateuchus keletkezéstörténete magyarázatából ismert Jahvistának (jele: J) és a Papi írásnak (jele: P) nevezett forrásokkal azonosítjuk.”

„A Pentateuchus görög eredetű szó, penta=öt, teukhé=eszköz, amelyen a könyvtekercsek tokját, később a könyveket értették. A hé pentateuché /biblosz/ jelentése: az öt tekercsből álló könyv.”

„Mindkét forrás kiterjed a Teremtés könyve 1-11. fejezetének egészére, s így az őstörténet mai formája előtt mind Jahvista, mind Papi forrásának saját őstörténete volt, amelynek terjedelme, teológiai és irodalmi sajátosságai a bibliaszövegből felismerhetők. A kezdetek két változata részben kiegészítik egymást, sok részletben viszont eltérnek egymástól (lásd pl. a vízözön története). Üdvtörténeti szemléletüktől függően is önálló utat követnek (lásd pl. a Papi írásban a történelem világperiódusokra osztása).

A két forrás közül a Jahvista az ősibb, és Izrael előtörténetének (világ teremtésétől a pátriárkák és Mózes történetén át egészen a törzsek honfoglalásáig) a királyság kezdetétől egészen a babiloni fogság (Kr.e. 586–538) idejéig folyamatosan bővített változata. A Jahvista forrás nyelvezete színes, szemléletes, elbeszélései képekben gazdagok, érdeklődése az ember és sorsa felé irányul. Az embert reálisan szemléli, üdvösségre hívott és ugyanakkor esendő voltában Istent antropomorf módon írja le,

(Forrai Sándor ny. tanár: Az Isten szavunk eredete, jelentése és a történelmi háttére. Az Isten szavunk eredetéről és pontos jelentéséről alig van tudomásunk. Jelentése: őslélek, öröktől fogva való lélek, szellem. Forrás: A Nap Fiai 1996. júl.-aug. szám)

Isten neve az elbeszélésekben JHWH. A jahvista forrásban a bibliai őstörténet önálló, saját jelentéssel rendelkező irodalmi egység, s nem függ szorosan véve a Ter.12. fejezetével kezdődő pátriárkai történetektől. Időbelileg a jahvista forrás legkésőbbi része, amelynek keletkezését a kutatók többsége fejlett teológiája miatt a fogság korának összefüggésében határozza meg. Az őstörténet jahvista forrásból eredő részei a következők: az első ember teremtése és a bűnbeesés története (2,4b-3,24); Káin és Ábel története (4,1-16); káiniták és a szetiták nemzetségtáblája (4,17-26); az emberiség gonoszságának növekedése (6,1-8); a vízözön története (6,9-8,22 P részekkel); elbeszélés Noé fiairól (9,18-29); a bábeli torony története (11,1-9). A Jahvista őstörténet elsősorban elbeszélésekből áll, a nemzetségtábláknak nincs benne jelentősége, inkább csak összekötő elemek vagy keretek az elbeszélések számára. Az elbeszélések fonalát meghatározza a bűn fokozatos elhatalmasodása, amely összekapcsolódik az emberiség növekedésével.

A hiedelem-oktatók a valláselméletben az egyik sarokpontnak az ember, vagy emberiség „bűn”-ét tekintik. A teljesség igénye nélkül, és nem akarok a részletekbe belemenni: a „Paradicsomból” az ember azért lett kiűzetve, mert az „Úr” intelme ellenére levette az almát a fáról, pedig az „Úr” megtiltotta. Ennek az egyszerű eseménynek a vallás miért fordít akkora jelentőséget? Véleményem szerint ahhoz, hogy a kor embere megértse a bűn fogalmát, a bibliaíró nagyon egyszerű példán keresztül kíván a tömegek értelmi igényének megfelelő példát hozni. Először: az emberpár ellentmondott a legnagyobb hatalmasságnak, az Úrnak, azaz mindenki vegye tudomásul, hogy a tőle felette állónak mindig igaza van, azt teljesítenie kell, tetszik, nem tetszik (a kor társadalom-etikai követelménye). Másodszor: lopott, tehát a kor eléggé elítélt bűnei közé sorolja, és igyekszik ezzel az eszközzel is befolyásolni az egyént, hogy ilyet ne tegyen (társadalmi-jogi követelmény).

A bibliaíróknak itt kell, mindjárt az elején, az ember teremtésénél igazolni, hogy a Teremtőnek valami nem teszik az általa alkotott ember kapcsán. Mi lehet ez? A Biblia úgy írja le, hogy az emberpár a „Paradicsomban” elkövette a legnagyobb „bűnöket”: ellentmondott és lopott. Mi a következmény? Az emberpárt az „Úr” kiűzi a „Paradicsomból”, azaz bűnhődnie kell. Erre a helyzetre a bibliaírók találnak egy másik bűnbakot is: a „kígyót”, azaz a rossz megtestesítőjét, aki sugallta Évának, hogy szakítsa le az almát. Tehát az „Úr” és az „emberpár” miliőbe belép egy harmadik résztvevő: a „rossz”, a kígyó, azaz az ördög, a maga negatívumaival.

E két pont ad magyarázatot arra a tényre, hogy a bibliaírók miért is találták ki ezt a „Paradicsomi”-eseményt.

A bibliaírók nem tudtak olyan értelmes magyarázatot találni, amely kielégítette volna a kor emberének azt az igényét, hogy annak ellenére, hogy a Teremtő teremtette az embert, haragszik is rá, mert el is pusztítja (özönvíz). A bibliaíróknak nem jutott eszükbe az a tény, hogy ha a Teremtő teremtette a Földi természetet, akkor hogy léphetett be egy „kígyó”, amely a rosszat képviseli? Ezek szerint a Teremtő tud „rosszat” is teremteni? Itt van az a kapcsolatrendszer, amely megkérdőjelezi az egész Biblia „hiedelem” alapját, és válik a vallás eszköztárának nagyon szigorú részévé, azaz az emberi bűn kezelésének módjává. Az elmúlt 2000 év történelme ismeri a vallás bűnöskeresésének módszertanát.

A bibliaírók nem merték leírni azt a valós tényt, hogy a Teremtő sem tökéletes, és az általa alkotott emberpár igenis több szempontból is fejlesztésre szorul. Ők ezt „bűn”-nek állítják be, és függetlenítik a Teremtőtől. Pedig ez az ő alkotása, tetszik, nem tetszik! Mivel a fejlesztésnek van olyan kimenete is, hogy a meglévőt meg kell ahhoz semmisíteni, hogy a „jobb” verzió tovább vigye az alkotója elképzelését, ezért következik be a történelemben a „dinoszauruszok” kihalásának ismert ténye, vagy az „özönvíz” eseménye és következményei. Így válik az „egyed” egyre tökéletesebbé, azaz a Teremtő igényének jobban megfelelőbbé. Sokan teszik fel a kérdést: az „Úr” miért tűri el a háborúkat, a gyilkosságokat, a kilátástalan helyzetben élők körülményeit? A válasz egyszerű: a Teremtő nem avatkozik bele az ember hétköznapi életébe, sőt érdeke, hogy az új születések eredményeként az emberegyed minél több változata (DNS-különbözőség) legyen jelen, és fejlődést produkáljon. Itt kell megemlíteni a vallások feleslegességét, hiszen ha a Teremtő az ember születése és halála közötti szakaszába nem avatkozik bele, akkor minek vannak az egyházak és az ő liturgiájuk, hiszen a Teremtő semmilyen instrukciókat nem kíván közvetíteni az embernek ebben az életszakaszban.

Társadalomelmélet vonatkozásában a vallás azért lett a vezető hatalom, mert kitalált egy félelemrendszert, amelyen keresztül az embereket meg tudta félemlíteni, és néha indokkal vagy indokolatlanul olyan embereket, embercsoportokat tudott megsemmisíteni, akikről a fennálló hatalom úgy vélte, hogy veszélyeztetik a hatalmat. Tehát ennek a „bűn”-elméletnek milyen hihetetlen szerep jutott az elmúlt 2000 évben!

„A Papi forrás vagy más néven Papi írás későbbi eredetű, Izrael előtörténetének (világ teremtésétől Mózes haláláig) a Kr.e. 6. század végén, 520 körül Babilonban a fogságba vitt, vagy az 5. században, Jeruzsálemben a fogságból visszatért jeruzsálemi papság körében keletkezett változata.

A Papi írás nyelvezete száraz, csiszolt és szakszerű. Ábrázolásmódja sematikus, hiányzik belőle a szemléletesség, kedveli a számszerű adatokat, nevek, nemzetségek, mértékek, időpontok felsorolását és osztályozását. Az ember és az emberi problémák helyett elsősorban a világban és a történelemben érvényesülő isteni rend, a törvények és a kultusz eredete érdekli. Istenről emelkedetten beszél, kerüli az antropomorfizmusokat, Isten Elohim néven fordul elő a szövegekben. Az őstörténet a Papi írásban szerkezetileg két egymással ellentétbe helyezett elbeszélésre épül: a világ teremtésének leírására az ember bűnbeesésére való utalás nélkül, és a vízözönre, amely bemutatja a bűnt és a bukást. A teremtés nem más, mint a káoszból kiemelkedő rend, a vízözönnel viszont a káosz ismét betör a rendbe. A vízözön elbeszélésének súlypontja Isten szövetsége az egész világgal (Ter.9,1-17), amely bizonyítékot nyújt a vízözön után létrejött új világrend szilárd fennállására, s egyúttal szoros kapcsolatban áll a papi szövegekben egy másik szövetséggel, Isten Ábrahámmal kötött szövetségével. Ezért a Papi írásban, eltérően a jahvista forrástól, az őstörténet elválaszthatatlan Izrael előtörténetének többi témáitól, főként a pátriárkai történetektől. Az őstörténetben a következőket soroljuk a Papi forráshoz: a hatnapos teremtéstörténet (1,1-2,4a); az ősatyák nemzetségtáblája Ádámtól Noéig (5,1-32); a vízözön leírása (6,9-8,22 J részekkel); Isten szövetsége Noéval, a világ új rendje (9,1-17); a népek táblája (10,1-32 J részekkel); a szetiták nemzetségtáblája (11,20-26); A Papi írás őstörténetében a nemzetségtábláknak döntő szerepe van, mert ezek teremtik meg szerkezeti összefüggését és Izrael történetével, mindenekelőtt a pátriárkákkal való folytonosságot.

A két őstörténet egyetlen összefüggéssé szerkesztése a Pentateuchus mai, kánoni formájának kialakulása során történt a babiloni fogság után (Kr.e. 538) a Kr.e. 400-ig terjedő időszakban, elsősorban azonban a Kr.e. 5. század második felére gondolhatunk. A végső forma szerkesztőjének munkamódszerét az jellemzi, hogy a jahvista őstörténetet Papi írás őstörténetébe helyezte. Mégpedig úgy, hogy a két forrás szövegeit vagy egymás utáni sorrendbe állította (pl. a két teremtéstörténet, Ter. 1,1-2,4a és 2,4b-3,24), vagy egymásba illesztette (pl. a vízözön története). A harmonizálás nem mindig tüntette el a forrásanyag eredeti, a mai összefüggésében nemegyszer ellentmondó vonásait, és a részletek is gyakran csak lazán kapcsolódnak egymáshoz. Ennek ellenére az így létrejött őstörténet önálló alkotás, minthogy az eredeti forrásanyag új összefüggésbe került, és új teológiai jelentést is kapott.

A Teremtés könyve 1-11. fejezetének elbeszélései és irodalmi szakaszai nem minden esetben a bibliai őstörténet összefüggésére való tekintettel keletkeztek, hanem eredetileg attól függetlenek voltak. Az őstörténet szerkezetét, vagyis a tagolódását a kutatók nem azonosan ítélik meg. Mégis az a megoldás látszik célravezetőnek, ha az őstörténet szerkezetét témák szerint határozzák meg. A Ter. 1-11. fejezetei az emberi lét kérdéseire akar választ adni, azaz: honnan a világ (kozmosz) mindazzal, ami benne él (Ter. 1,1-2,4a); honnan az ember, és mi történt az emberrel kezdetben (Ter. 2,4b-9,17); honnan vannak a népek, és hogyan magyarázható egymáshoz való viszonyuk (Ter. 9,18-11,26).”

A fenn leírtak számomra azért érdekesek, mert itt is látszik, hogy az akkori kor (i.e. 500 körül) emberei, akik szerették volna megfogalmazni a Föld őstörténetét, sem voltak azonos véleményen! Olyannyira, hogy a Bibliába mind a két elmélet beemelésre került, még ha ellentmondásban is voltak bizonyos vonatkozásokban egymással.

A továbbiakban a bibliamagyarázatnak csak azokkal a fejezeteivel kívánok foglalkozni, amelyek a Földi világ teremtését írják le.

1.3 A Világ teremtése

„A hatnapos teremtéstörténet (Ter. 1,1-2,4a: P)

…26 Isten újra szólt: „Teremtsünk embert képmásunkra, magunkhoz hasonlót. Ő uralkodjon a tenger halai, az ég madarai, a háziállatok, a mezei vadak és az összes csúszómászó fölött, amely a földön mozog.”

27 Isten megteremtette az embert saját képmására, Isten képmására teremtette őt, férfinak és nőnek teremtette őket.

28 Isten megáldotta őket, Isten szólt hozzájuk: „Legyetek termékenyek, szaporodjatok, töltsétek be a földet és vonjátok az uralmatok alá. Uralkodjatok a tenger halai, az ég madarai és minden állat fölött, amely a földön mozog.”

29 Azután ezt mondta Isten: Íme, nektek adok minden növényt az egész földön, amely magot terem és minden fát, amely magot rejtő gyümölcsöt érlel, hogy táplálékotok legyen.

30 A mező vadjainak, az ég madarainak, s mindennek, ami a földön mozog és lélegzik, minden növényt táplálékul adok.” Úgy is történt…

Magyarázat

A hatnapos teremtéstörténet az ember teremtéséről és küldetéséről is beszél, amelyet a hatodik nap összefüggésében ír le (Ter. 1,26-30) Az ember, mint utolsó a teremtmények körében, arra utal, hogy a teremtett rend csúcsán áll, és érte van minden. Az ember teremtését a szerző a képszerűség mellőzésével írja le, csupán a teremtés tényét közli, és semmit sem mond a teremtés mikéntjéről. A Papi szerző ismerte a jahvista hagyomány ősibb elbeszélését az első ember és asszony teremtéséről (Ter. 2), mégsem tartotta az ember teremtése leírásának ezt a módját magára nézve kötelező mércének. Mindebből kitűnik, hogy a bibliai hagyományban a világ és az emberiség kezdeteiről nem egyetlen, kizárólagosan mértéktartónak tekintett elképzelés létezett, hanem a különböző hagyományok különböző formában írták le azt.

A bibliaiszerzőt az emberrel kapcsolatban a következő kérdések foglalkoztatják a hatnapos teremtéstörténetben: honnan az ember, honnan az ember kétneműsége, a nemek eredete; milyen az ember helyzete a világban, milyen a világhoz való viszonya, mi a feladata a világban.

A bibliai szerző a feltett kérdésekre a következő válaszokat adja meg:

Az ember Isten teremtő akaratából lépett a világba, de hogy miként, azt nem részletezi; az ember méltóságát istenképessége határozza meg. Az ember kétneműsége Isten teremtő akaratából ered. A két nem ugyanazon istenképesség birtokosa, a világ feletti uralomra szóló megbízatás mindkét nemhez szóló, emberi méltóságukban egyenlők; a kétneműség és mindaz, ami abból következik, az Istentől származik és ennek az életterületnek az ura és parancsolója; az ember világot uralma alá hajtó hatalma és megbízatása Istentől kapott feladat.

Az ember méltóságát istenképessége határozza meg. Az ember-képmás mivoltát két kifejezés jelöli: képünkre (celem), jelentése: a valódi képmás, és hasonlatosságunkra (d’mut), jelentése: az elvont hasonlóság, a kinézés. A két kifejezés együtt azt jelenti, hogy a képmásnak hasonlónak kell lennie ahhoz a valósághoz, amelyet a képmás ábrázol. Az emberre nézve ez azt jelenti, hogy az embernek hasonlónak kell lennie Istenhez, aki őt alkotta. Az istenképi mivoltban az emberi méltóság jelenik meg, amely őt megkülönbözteti minden más teremtménytől.

Az isteni döntés meghatározza azt is, hogy mi az istenképesség tartalma: (Ter. 1,26). Az ember uralomra van hivatva, a külső természet pedig érte van. Az ember Istent képviseli a világban, Isten uralmát gyakorolja a teremtett világban. Ezáltal Isten képmása és a teremtett világ fölé emelkedik, nem tartozik a világnak és a benne lévő teremtményeknek.”

A Bibliában „A világ teremtése” fejezet számomra az egyik legérdekesebb rész. Ennek oka az a logikai gondolatmenetem, amelyeket az előzőekben már megfogalmaztam:

1. A Földi világ őstörténete azoknak az embereknek a véleménye, akik 2500 éve éltek.

2. Gondolkodásukban nem tudtak elszakadni az akkori kor már kialakult szokásaitól, törvényszerűségeitől, ismereteitől.

3. Az általuk leírtak tükrözik természettudományi ismereteiket. Az lehet, hogy a természettudományi ismereteik szerények voltak, de azt, hogy az emberi szaporodást ismerték, azt nem tagadhatják le, és nem kényszeríthetik magukat az ettől eltérő folyamatok elfogadásához.

4. Mivel sok dologra nem tudták a választ, ezért hiedelmet teremtettek, amely a hiedelmeket elfogadó emberek gondolatvilágát béklyóba zárta.

Nézzünk sorba néhány megállapítást:

1. „26 Isten újra szólt: „Teremtsünk embert képmásunkra, magunkhoz hasonlót.”

Ebben a kijelentésben számomra nem az az érdekes, hogy az ember hogyan néz ki és kire hasonlít, hanem az, hogy az akkori kor embere úgy gondolta, hogy Isten, azaz a Teremtő ugyanúgy nézett ki, mint ő. Nézzük meg, vajon mit is jelenthet a „képmásunkra” szó! Az biztos, hogy nem a külsőt jelenti! Miért? Mert az ember áll a férfiból és a nőből. Most kire hasonlít? A férfire vagy a nőre? Gondolom, az akkori kor embere is nagyon jól tudta, hogy mi a különbség a férfi és a nő között, főleg biológiailag vagy gondolkodásban. Arról nem is beszélve, hogy a Földi ember kinézetre, bőrszínre, alkatra stb. mennyire különböző…

Tehát visszatérve a „képmásunkra” szó jelentésére: azt jelentheti, hogy a Teremtő olyan adottságokkal rendelkezik, mint az ember. Ez pedig nevetséges, mert akkor ki teremtett kit? Inkább arra lehetne következtetni, hogy a Teremtőnek az akarata, amely a környezet megváltoztatására irányul, azaz a tudást kapta meg az ember. Ez a tudás-átadás a mai napig tart, ha kimazsolázzuk a történelemből azokat az embereket, népcsoportokat stb., akik az adott kor tudásától sokkal többre voltak képesek, vagy „talentumoknak” hívták őket. Vajon miért?

2. „28 Isten megáldotta őket, Isten szólt hozzájuk: Legyetek termékenyek, szaporodjatok, töltsétek be a földet és vonjátok az uralmatok alá. Uralkodjatok a tenger halai, az ég madarai és minden állat fölött, amely a földön mozog.”

Szómagyarázat: „megáldani”: az isteni erő és ajándék továbbadása.

Ez a Bibliai kinyilatkozás illuzórikus, és magában foglalja azt a kíméletlenséget, amellyel a ma embere viszonyul az őt körülvevő természethez. Természetesen tudjuk, hogy ez a megállapítás az akkori kor emberének az óhaja, és nem a Teremtő akarata volt, így ezen keresztül felhatalmazva érzi magát a természet leigázására. Sajnos itt a „természet” szó alatt nemcsak a környezetünkben végbevitt pusztításra gondolok, hanem az ember ember elleni küzdelemében, a hiedelem égisze alatt véghez vitt pusztításra is. E tekintetben a hiedelem elmarasztalható!

Szót érdemel az a bibliai kinyilatkozás is: „Uralkodjatok a tenger halai, az ég madarai és minden állat fölött, amely a földön mozog.”

Mit is jelenthet valójában az „uralkodjatok” kifejezés? Nem mást, mint a Földi élelmiszerlánc működésének mechanizmusát. Ennek az utasításnak a tartalma több társadalomban, így Magyarországon, is teljes mértékben deformálódott. Miért? Gondoljunk bele, hogy az ember több állatot, főleg azok közül, amelyek közel kerültek az otthonához, vagy mesterséges beavatkozások révén csak úgy életképesek, ha az ember gondoskodik róluk, teljesen más megítélés alá von, mint a többi állatot. Mire gondolok? Vegyük a kutyákat és a macskákat. Törvényi hátteret teremtettek annak az agyament elképzelésnek, hogy ezek az állatok szinte azonos jogi hátteret kaphattak, mint az emberek. A velük kapcsolatos, a Biblia szerinti elvárás, hogy „uralkodjatok felettük”, teljesen eltűnt.

3. „Ezáltal Isten képmása és a teremtett világ fölé emelkedik, nem tartozik a világnak és a benne lévő teremtményeknek.”

Amellett, hogy nyelvtanilag ez a mondat értelmetlen, mert egy képmás hogy tud a Világ fölé emelkedni, a mondat második része pedig egy nagyon elhibázott állítás! Isten miért nem tartozik a Világnak és a benne lévő teremtményeknek? Ha ez igaz, akkor hogyan állja meg a helyét az a korábbi állítás, hogy a megteremtett ember a Teremtő hasonmására jött létre? Ebből adódóan a megteremtett ember szintén nem tartozik a világnak és a benne lévő teremtményeknek? Rendkívül elítélendőnek tartom ezt a kinyilatkozást, amelynek következménye a 2000 éve tartó természet- és népirtások, amelyek a hiedelem égisze alatt pusztították a környezetet és az embereket.

1.4 „Az ember teremtése (Ter. 2,4b-25: J)

…7 Akkor az Úristen megalkotta az embert a föld porából és orrába lehelte az élet leheletét. Így lett az ember élőlénnyé.”

Itt találkozunk az „Úristen” megszólítással. Számomra érdekes, hogy ugyanaz a személy egy írott anyagban „Teremtő”, „Isten”, és most „Úristen”. Lehet, hogy ez többeket nem zavar, de lehet, hogy nem ugyanarról a személyről (számomra nem személy, hanem akarat) beszélnek. Az is lehet, hogy a Biblia fordítója improvizált! De ez csak a szavakkal való játék mindaddig, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője. Ki tudja?

Nem tudom, ki mit gondol az ember születéséről. Én úgy gondolom – és ez 2500 évvel ezelőtt is úgy volt –, hogy az ember nem porból van! Nem tudom, mit gondoltak a Biblia írói erről, vagy kiket akartak erről meggyőzni, és miért? De ha így is van, a mai tudomány állása igazolt már több tényt egy biológiai lény keletkezésének feltételeiről. Bárki is teremtette az embert, nem porból csinálta, és talán abba lehetne hagyni ezt a félretájékoztatást! Azt, hogy az orrába fújt és életre keltette, még elfogadható, ha a mesterséges légzést vesszük alapul, vagy azt, hogyha újszülött születése után, ha nem sír fel, akkor valami hasonlót csinálnak vele. A lényeg, hogy először a férfit teremtette meg, még ha ez a szövegkörnyezetből nem is derül ki. Erre utaló konkrét választ a későbbi leiratokból tudunk meg. Itt fel sem merül senkiben a kérdés, hogy miért a férfit teremtette meg először? Az emberi élet nagy ellentmondása lehet, hogy az újszülöttet a nő hozza a világra, tehát minden emberi életet a Földön a nő produkál.

„8 Az Úristen kertet telepített Édenben, keleten, és oda helyezte az embert, akit teremtett…

15 Az Úristen vette az embert és az Éden kertjébe helyezte, hogy művelje és őrizze azt…

18 Aztán így szólt az Úristen: Nem jó az embernek egyedül lennie. Alkotok neki segítőtársat, aki hozzáillő.

20 Az ember tehát minden állatnak, az ég minden madarának és a mező minden vadjának nevet adott. De a maga számára nem talált segítőtársat, aki hozzáillő lett volna.

21 Ezért az Úristen álmot bocsájtott az emberre, s amikor elaludt, kivette egyik oldalbordáját, s a helyét hússal töltötte ki.

22 Azután az Úristen az emberből kivett oldalbordából megalkotta az asszonyt és az emberhez vezette.

23 Az ember így szólt: Ez már csont a csontomból és hús a húsomból. Asszony(ember) a neve, a férfi(emberből) vétetett.”

Jellemzőként kell megfogalmaznom a bibliaírók véleményét, hogy a megalkotott férfit az Úr és az „Édenbe” helyezte, amely „Keleten” van. Mi az az „Éden”? Igazából itt nem tudjuk meg, majd a későbbiekben, amikor az Úr megteremti a Nőt, hogy mi is a szerepe az „Édennek”. A másik kérdés, amelyre nem tudunk választ kapni, az a „Kelet” szerepe. Azonban tudjuk, hogy a Biblia Izrael állam területén íródott, így elképzelhetetlen, hogy az „Éden” Amerikában lett volna.

A nő megalkotása a következő lépés.

Kicsit furcsának, sőt abszurdnak tekinthető, ahogy a Teremtő a nőt megteremtette. Igazából a leírtakból nem világos, hogy a férfi megteremtése után mennyi idő telt el a nő megteremtéséig, de következtetni tudunk arra, hogyha előtte az embernek az volt a feladata, hogy a Föld összes állatának nevet kellett adnia. Nem is nagyon érthető logikailag, hogy a férfinak miért kellett az állatoknak nevet adnia a nő teremtése előtt? Az sem érthető, hogy a férfi kik között keresett segítőtársat – talán az állatok között? Mindegy, a Teremtő rájött, hogy a férfi mellé nő kell! De miért merült fel ez egyáltalán kérdésként? Hiszen a Teremtőnek nagyon is tisztában kellett lenni azzal, hogy az emberi létezés alapja (férfi+nő) az evolúció, azaz az újszülött beleszületik egy a szülők által létrehozott élethelyzetbe, amelyet már nem kell megtanulnia, és így biztosított a továbbfejlődés. Ehhez kell egy olyan biológiai-kémiai elveken alapuló egyed, a nő, aki a fogantatás hordozója szerepet tölti be az emberi világban.

A másik megközelítés, hogy ha a Teremtő már megteremtette az állatokat, így az emlősöket is, akkor miért merült fel benne kérdésként, hogy ha van egy hímnemű, akkor lenni kell egy nőnemű embernek is? Ennek magyarázatát csak a hiedelmet elfogadó emberek értik meg, azért, mert nem mernek kérdezni és gondolkodni!

Tehát a Teremtő hozzáfogott a nő megalkotásához. Honnan vették 2500 évvel ezelőtt, hogy ezt a férfi oldalbordájának kivételével oldja meg? Hol élt vagy él olyan férfi a világon, akinek az oldalbordájának a helyén hús van? Balgaság! Ha pedig az oldalbordájából csinálta az asszonyt, akkor honnan van a hús? („Ez már csont a csontomból és hús a húsomból. Asszony(ember) a neve, a férfi(emberből) vétetett.”)

A „nő” fogalom helyett itt bejön az „asszony” fogalom, amely valószínűleg a fordítás torzítása az eredeti nyelvről, mert ez idő tájt ezt a szót nem ismerték. Lehet az asszony szót már a fordítások eredményének tekinteni, hiszen a vallás reformkorában, a középkorban már javában létezett a keresztény vallás, ahol a tízparancsolat az „asszony” szót használja.

„24 Ezért a férfi elhagyja apját és anyját és feleségéhez ragaszkodik, s a kettő test egy lesz.”

A „feleség” szó a középkor fordítóinak mesterkedése. „Feleség” csak úgy lehet, ha házasság volt. Ez pedig 2500 évvel ezelőtt ismeretlen fogalom volt, tehát ez a Biblia legnagyobb hazugsága! Hol és mikor írta elő a Teremtő, hogy egy férfi és egy nő csak a házasság kötelékében képes eleget tenni a Teremtő akaratának? Ez tudatos manipulációja az emberi gondolkodásnak és tudatlanságnak (lásd: tízparancsolat). Ez már a vallásnak a társadalmat szabályozni akaró igyekezete, amelyben előírja az egyénnek, hogy hogyan éljen!

„25 Mind az ember, mind az asszony mezítelen volt, de nem szégyenkeztek egymás előtt.”

Ez a megnyilatkozás is csak a 2500 évvel ezelőtti társadalmi együttélési szabályok miatt került az őstörténetbe, mert a meztelenség az nem szégyen, hiszen a születés sem ruhában történik, és ez a természetes.

Tehát a prűdség már akkor is jellemző volt és olyannak állítják be a meztelenséget, mintha az elítélendő lenne. Nézzük meg az élővilág többi lényét, pl. az állatokat! Eszükbe nem jut, hogy felöltözzenek, vagy valami mást vegyenek magukra, mint amit a bőrük hordoz. Tehát ez már szándékos manipulációja a hiedelemnek, hogy az embernek a testén vannak titkolni valók, amelyeket csak a kiváltságosok, azaz a férfi, aki közel áll a nőhöz, láthat, és viszont.

A prűdségi hivatkozás azért is érthetetlen és a mai napig megmagyarázhatatlan, mert az ember a Földi világ egyetlen élőlénye, amelynek a bőre csak elenyésző százalékban érintkezik közvetlenül a környezettel. A bőrünk 87%-át – éghajlattól függően – ruha (védő) fedi. Ezt a körülményt nem lehet semmi mással megmagyarázni, mint azzal a ténnyel, hogy az embert a Teremtő a Földi viszonyok közé exportálta. Így az ember kénytelen olyan védőréteget viselni, amely a környezeti károktól védi a bőrét, és a testhőmérsékletét kb. 36,5 -on tudja tartani.

Egy biztos: a Földre az ember nem a saját akaratából került. Ehhez valakiknek a közreműködése kellett, hiszen az ember a maga erejéből nem képes teljes egészében illeszkedni a Földi élővilágba. A Földi élővilág minden eleme úgy jelenik meg, ahogy megalkották, tehát a kígyónak bőre van, a farkasnak bundája van, a svábbogárnak kitinpáncélja van stb. Tehát a Földi élőlények nem öltözködnek ahhoz, hogy képesek legyenek elviselni a környezeti klímát. Az az élőlény, amely nem tudta elviselni a környezetét, elvándorolt (lásd: napjaink költözőmadarait) vagy elpusztult. Az öltözködést egyedül az ember végzi, amellyel igazolja, hogy nem a földi világba teremtődött.

1.4.1 „Magyarázat

1.4.1.1 Az ember teremtése

A leírás a teremtés előtti állapotot a kiszáradt és a halott palesztinai talaj formájában ábrázolja, ellentétben a hatnapos teremtéstörténettel, amelyet vízhiány jellemez. A teremtés viszont az öntözött és megmunkált föld, amely az ember megjelenésével valósul meg. A háttérben az az izraelita világkép húzódik meg, hogy a világ a történelemmel azonos, és az embert körülvevő természet abból a szempontból érdekes, hogy az embert hordozza, ill. az ember azt műveli.

A leírás csúcspontja az ember teremtése, mert a teremtés vele teljesedik be. A bibliai szerző azt a hitigazságot tanítja, hogy az ember egészen az Isten teremtménye, akár testi valóságában, akár mint élőlény, de az ember teremtésének módját csak kora szintjén ismeri, és kora nyelvén beszéli el. Az ember teremtésének leírása tehát eleve teológiai természetű, és jóval többről van szó, mint a teremtés módjának ábrázolásáról.

Az elbeszélés szerint Isten megformálta az embert, majd arcába lehelte az élet leheletét és az ember élőlénnyé lett. Az ószövetségi ember hite szerint csak Isten él önmagában, minden más rajta keresztül él. Az életet Isten adja, és ő veszi vissza, az élet nagy titok, s a titok kulcsa egyedül Istennél van. Az élet adása az Ószövetségben összekapcsolódik az élet jelével, a lélegzettel. A bibliai emberkép az életet és a lélegzetet azonosítja, amelyet az Isten ad az embernek.

A föld porából való teremtettség és az élet lehelete együttesen azt jelentik, hogy az ember teljes egészében – testi, anyagi valósága és élete – az üdvözítő Isten teremtő tevékenységéből ered. Az ember teremtésének leírása ennek a hitigazságnak rendelődik alá. A szerző tudja, hogy az ember Isten akaratából ered, de hogy miként történt, azt csak kora ismeretének és vallási fogalmainak szintjén képes megjeleníteni. Ezért a bibliai elbeszélés nem dönti el az ember megjelenésének a módját a világban, ennek kiderítése a természettudomány feladata. Isten számtalan lehetőséget felhasználhatott az emberi valóság megteremtésére.”

A hiedelemmagyarázó fenn említett érvelésének a többségét elfogadom. Kicsit csodálkozom is rajta, mert ha ilyen gondolatok fogannak a hiedelemmagyarázóban, akkor miért nem veszi a bátorságot, és írja át a már korábban említett Bibliát a jelen kor ismereteire alapozva?

Néhány gondolatát azonban kicsit más szempontból tekinteném át, mint a hiedelemmagyarázó. Az első, hogy mi a különbség a hiedelem és a valóság között. Mert a szerző kijelenti, hogy „A bibliai szerző azt a hitigazságot tanítja, hogy az ember egészen az Isten teremtménye…”. Ez a kijelentés miért „hitigazság”? Ez a kijelentés az akkori kor emberének a véleménye az ember teremtésének körülményeiről. Tehát egyszóval: halvány fogalma nem volt arról, hogy hogyan került az ember a Földre, ezért kitalálta ezt a sztorit, hátha valaki beveszi.

Visszatérve a „hitigazság”-ra. Az ember teremtése nem hiedelem, hanem valóság. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a hiedelem nem tartalmaz valóságot, hanem azt, hogy a hiedelem szándékosan abba az irányba tereli az ember teremtésének tényét, és olyan környezetet teremt, ami valótlan. Tehát ki lehet mondani, hogy a hiedelem a valótlanságok (ahogy a bevezetőben írtam) halmaza, és az emberi ismeretek hiányára támaszkodik! Szándékosan íródott, abban a tudatban, hogy egy olyan társadalmi szabályrendszert alkosson, amelyet mindenki elfogad, mert fél, és abban a szellemben éli le az életét.

Mindemellett fenntartás nélkül elfogadom és hiszem, hogy az ember a Teremtő teremtménye, akit nevezhetünk Istennek is.

Kategorikusan tagadom, hogy „Az ember teremtésének leírása tehát eleve teológiai természetű…”. Hogy lehet egy leírás teológia természetű? 2500 évvel ezelőtt íródott az ember őstörténete. Abban a korban így gondolta a bibliaíró. Teológiáról szó sem volt. A keresztény vallás 500 év múlva tekinti a sajátjának ezt a dokumentumot. Miért? Hogy megalkothassa a ma már 2000 év óta létező szervezetet, amelyet keresztény vallásnak nevezi magát! Tehát a Bibliának semmi köze a teológiához! A Bibliának a történelemhez van köze. A teológia nem tudományág, hanem egy szűk embercsoport érdekei szerinti viselkedés-elvárás (etika) ahhoz, hogy ez az embercsoport az érdekeit érvényesíteni tudja, és hogy a saját élete gondtalanul és jólétben teljen el, a többi ember gondolatainak a megfertőzésével.

Összegezve: az ember teremtésének leírója – a kor emberének az érdeklődését és kíváncsiságát kielégítve – kigondolt egy elképzelést, amelyet leírt – lehet, hogy megrendelésre –, és mi 2500 évvel utána még ebbe a miliőbe kívánjuk magunkat és utódainkat belegondolni.

A szerző egy nagyon fontos és számomra teljesen elfogadható megállapítást tesz: „Az életet Isten adja, és ő veszi vissza…”. Csak gondoljunk bele, hogy miként születik az ember? Mit tesz az ember (férfi és nő) ahhoz, hogy utód szülessen? Mit tesz a terhes nő annak érdekében, hogy milyen utód szülessen? És sorolhatnám. Erre a későbbiekben sokkal részletesebben szeretnék kitérni. Vagy mi befolyásolja, hogy meddig élünk? A hiedelemmagyarázó magyarázatát elfogadva: „Az életet Isten adja, és ő veszi vissza…”. Kicsit részletesebben: sem a férfinak, sem a nőnek nincs arra ráhatása, hogy utód jöjjön létre, azon kívül, hogy egy időben, egy helyen, ugyanabban a folyamatban kell részt venniük. Az újszülött megszületéséig a nőnek semmi mentális és érzelmi ráhatása nincs a benne fogant jövevényre. A születés is egy „elviselő-eltűrő” folyamat, amelyben a nőnek egy szerepe van: túlélni ezt a helyzetet. A halál ugyanúgy az ember számára szabályozatlan helyzet, amellyel nem tud mit kezdeni, mert nincs ráhatása. Tehát mind a születés, mind a halál az embertől távolálló, azaz a Teremtő akaratából megvalósuló élethelyzetek.

A hiedelemmagyarázó következő megállapítását, „A föld porából való teremtettség”-et komolytalannak tartom és nem akarok visszautalni arra, hogy mi motiválta a Föld őstörténetének íróit, hogy ilyen balgaságot leírjanak 2500 évvel ezelőtt is! Egy mentséget elfogadok: azok a mondabeli, a történelmet leíró, számunkra megmaradt írott anyagokban található leírások, melyekben az embert halála után elégetik, így porrá-hamuvá válik. Tehát „a teremtés is valami hasonló lehet”, gondolhatták a bibliaírók. A hullák égetése azonban sokkal praktikusabb okokra vezethető vissza; úgymint a járványok megelőzésének, vagy a sírok kirablásának és a halotti tetemek meggyalázásának elég gyakori valósága.

Az ember teremtésének talán legfontosabb megállapítását teszi a hiedelemmagyarázó abban a tekintetben, hogy: „Ezért a bibliai elbeszélés nem dönti el az ember megjelenésének a módját a világban, ennek kiderítése a természettudomány feladata.” Ezzel a megállapítással nagyon súlyos helyzetet vázol fel az író, és a korai keresztények nagy mellékfogásának lehet tekinteni, hogy egyáltalán ezt a Bibliát tekintik alapdokumentumuknak. Az előzőekben írtam, hogy a Földi ember születését és halálát a Teremtő koordinálja. A születés és a halál közötti időszakot „a bibliai elbeszélés nem dönti el az ember megjelenésének a módját”, viszont kivonja a Teremtő feladatai közül. Tehát az ember Földi élete csak a környezetétől és saját magától függ! Ez nagyon fontos megállapítás, mert akkor fel lehet tenni a következő kérdést: miért vannak a papok? Miért vannak az egyházak? Hiszen a Bibliában a Teremtőnek nincs feladata az ember Földi életének időszakára! Akkor mit is közvetítenek az egyházak és a papok az ember felé, miért írnak elő szabályokat a Teremtő nevében? Miért játsszák el a Teremtő Földi helytartójának szerepét a Földön, ha nem az ember szellemi és fizikai félrevezetése és kizsákmányolása miatt? Tehát maga nyilatkozza ki, hogy ideje új alapokra helyezni azt az alapdokumentumot, a Bibliát, amelyet a hiedelem elfogad, és tartalmát naponta hivatkozza meg a hiedelemben hívő emberek számára.

1.4.1.2 „Az asszony teremtése

A bibliai elbeszélés az ember segítőtársának, az asszonynak a teremtésével is foglakozik (Ter. 2,18-24). Az asszony teremtésével összefüggésben – tehát a fő témához rendelve – a bibliai elbeszélés (Ter. 2,18-20) előbb elmondja az állatok teremtését is, hogy jobban érthetővé tegye a férfi és a nő kapcsolatát: Isten azért teremti az állatokat, hogy segítőtársat találjon az embernek. Logikusan az következne, hogy az állatok teremtését már korábban, az ember környezetének megteremtésénél el kellett volna mondani. Van művelésre alkalmas föld, létezik a növényvilág, a földet megművelő ember, de nincs állatvilág, amely pedig hozzátartozna a világhoz. A létrendben az állatvilág létezése független az ember társas igényétől. A szerző azonban teológiai érdeklődésének megfelelően mégis más összefüggésbe helyezi Isten teremtő tevékenységének ezt a lépését.

A két nem lényegi rokonságát az alapozza meg, hogy a nő a férfi élő valóságából teremtetett. Nincs egyértelmű magyarázat arra, hogy miért a bordából teremtette Isten az első asszonyt. Talán a bordából teremtés fejezi ki a legalkalmasabban a két nem Istentől szándékolt, egymást kiegészítő valóságát („aki hozzá illő”: Ter. 2,18). Asszony/ember/, héberül ’issah, férfi/ember, héberül ’is. Az asszony teremtésének esetében a két párhuzamos fogalompár a férfi és a nő ontológiai kapcsolatát, emberi méltóságában való azonosságát fejezi ki, s ebből következően lehet az asszony igazi segítőtárs.

Az összetartozás (’is – ’issah; csont – hús) magyarázza a két nem feltartózhatatlan egymás felé irányulását, amely a házasságban teljesedik be. A két nem minden emberi kapcsolatnál erősebb, mivel Izraelben a nőt vitték a férfi házába, tehát a nő hagyta el apját és anyját.

Mivel a férfi és a nő eredetileg egy test voltak a bibliai elbeszélés szerint, ebből fakad az a törekvés, hogy az eredeti állapot helyreálljon: „a kettő egy test lesz”. A kijelentés nem csak a testi egyesülésre vonatkozik a házasságban, hanem felöleli a két nem összekapcsoltságát a teljes ember tekintetében. Kifejezi azt a másik nem befogadását és az önátadást követelő törekvést, amely a férfi és a nő egymást kiegészítő különbözőségéből fakad.

Mindent összefoglalva, a Biblia mint a hit igazságát tanítja, hogy a nemek, a férfi és a nő kettőssége, a kettősségből eredő egymásrautaltság, amely a házasságban egymásra találássá válik, Isten teremtő tervéből ered. A nő teremtése a férfi oldalbordájából azon igazságok képszerű bemutatása. Jól kifejezi az ember természetében megalapozott és a házasságban beteljesedett odaadását, összetartozását. Egyúttal hangsúlyozza a két nem egyenrangúságát, hiszen a nő a férfi valóságából való. Mindezt az ókori Kelet világában tanítja, ahol a két nem kapcsolata és a házasság távol állt ezektől az eszményektől.”

Mielőtt a nő teremtésére rátérnék, nézzünk meg azt a megállapítást: „Isten azért teremti az állatokat, hogy segítőtársat találjon az embernek”. Nagyon érdekes az az ellentmondás, amit a bibliaírók a korábbi fejezetekben írtak: „Uralkodjatok a tenger halai, az ég madarai és minden állat fölött, amely a földön mozog”. Ha valaki uralkodik valaki vagy valami felett, akkor hogyan lehet ugyanaz a valaki vagy valami egyben segítőtárs is? A bibliaírók még azt a fáradságot sem veszik, hogy visszaolvassák azokat a leírtakat, amelyeket korábban fogalmaztak meg.

A hiedelemmagyarázó szerint: „A létrendben az állatvilág létezése független az ember társas igényétől”. Szinte felfoghatatlan, hogy a hiedelemmagyarázó hogyan felejtheti el a Földi világ táplálékláncának fontosságát! Jelen esetben egy párkapcsolatot (férfi-nő) állít szembe egy létezéselméleti törvényszerűséggel. Ha nincs a Földi világ tápláléklánca, akkor nem tudunk beszélni az ember „társas igényéről” sem.

Ez az egyik oldala. A másik az, hogy a Földi élővilág fennmaradásának az a feltétele, hogy minden reprodukálja önmagát, azaz szaporodik. Ennek módozatai a földi élővilág fejlődésével sokszínű képet mutatnak. A Földi emlősök esetében, amelyek biológiailag a legjobban hasonlítanak az emberhez, így a szaporítószerveik is ugyanúgy működnek, bizonyos eltéréssel, mint az embernek, az utód létrehozásához egy hímnemű és egy nőnemű egyed szükséges, amely felállásban mind a két nemnek megvan a meghatározott szerepe. Tehát az a megállapítása: „A létrendben az állatvilág létezése független az ember társas igényétől” csak azt mondta, hogy a Földi viszonylatban „nappal után éjszaka következik”. Ez a meghatározás elég banális, de hát a hiedelemmagyarázó kijelentése sem jelent semmit.

A hiedelemmagyarázó és a bibliaíró a nő teremtésével kapcsolatban nagyon sajátságos utat jár be. Az tény, hogy a bibliaíró – felhasználva a forrásanyagokat (a jahvista forrásanyag és a papi írás) – szabályosan összefércelte a két forrásanyagot, és hogy mennyire nem értette, mit ír le, jelzi, hogy még az ellentmondásokat is benne hagyta. Vajon ki lehetett a Teremtő könyvének megrendelője, hogy az író ilyen megalkuvásokba is belement? De térjünk vissza a nő teremtéséhez.

A Biblia írója kijelenti: „A bibliai elbeszélés az ember segítőtársának, az asszonynak a teremtésével is foglakozik…”. Már korábban is írtam azon véleményemről, hogy a 2500 évvel ezelőtti társadalmakban az asszony szó létezett-e? Csak a tisztánlátás kedvéért: a Teremtő nem asszonyt teremtett, hanem nőt, mindenfajta társadalmi környezet és követelményi rendszer nélkül. Csak gondoljunk a Biblia édeni leírására. Ebből adódóan az asszony megnevezése és a vele szemben megfogalmazott elvárások csak az akkori kor elvárásszintjét tükrözik vissza, semmi köze a Teremtőnek a nő teremtéséhez. Ez a megfogalmazás annyira jól sikerült, hogy 2500 éve úgy kell gondolnunk, hogy a nő feladata asszonnyá válni, mert ez a társadalmi (hiedelembéli) elvárás vele szemben. És aki ennek az elvárásnak nem tesz eleget, azt a hiedelem sújtja. Nevetséges!

A hiedelemmagyarázó érdekes megállapítást tesz: „A két nem lényegi rokonságát az alapozza meg, hogy a nő a férfi élő valóságából teremtetett.” Kicsit nézzük meg közelebbről ezt a megállapítást. A hiedelem úgy gondolja, hogy a férfi megteremtése után egy kis idővel a Teremtő megteremtette a nőt. Ráadásul a férfiból származtatja a nőt!

Mint ismert, és ez 2500 évvel ezelőtt is így volt, hogy a nő szerepe az új ember-lény kifejlődéséhez a saját testében a megfelelő fejlődési feltételek biztosítása és a kifejlett ember-lény megszülése. Vajon mi motiválhatta a bibliaírót a teremtés ilyen elferdítésére? Ennyire tudatlan volt, vagy már itt ki akarta fejezni azt, hogy a nő másodlagos szerepet kell, hogy betöltsön a társadalomban? Mindenesetre a teremtéskor a Teremtőn kívül senki nem volt jelen, még a férfi sem, mert állítólag mély álomban aludt. Tehát, hogy miként teremtődött a nő, azt a tudománynak kell kiderítenie, nem pedig egy fantáziadús bibliaírónak.

A férfi és a nő teremtése utáni szerepet is kiosztotta a bibliaíró: „Az összetartozás (’is – ’issah; csont – hús) magyarázza a két nem feltartózhatatlan egymás felé irányulását, amely a házasságban teljesedik be”.

Ez a megállapítás is félrevezeti a hiedelmeket elfogadó embert. 2500 évvel ezelőtt egyáltalán nem volt jellemző a házasság (mindezt az ókori Kelet világában tanítja, ahol a két nem kapcsolata és a házasság távol állt ezektől az eszményektől) intézménye. Talán nem is volt ilyen szavuk – honnan lett volna? Ez a megállapítás már az Ószövetség és az Újszövetség megállapításainak visszaszármaztatása, hogy a Tízparancsolatban megfogalmazottaknak forrásanyagot találjanak. A legfontosabb érv a férfi és a nő közötti kapcsolatban szerzett vagyon megmaradásának és öröklési lehetőségének törvényesítése volt. Tehát megint a társadalmi együttélés szabályozottsága derül ki a leírtakból, amelyet a katolikus vallás alapideaként írt elő saját maga számára.

Még egy nagyon fontos megállapítás: „Mivel a férfi és a nő eredetileg egy test voltak a bibliai elbeszélés szerint, ebből fakad az a törekvés, hogy az eredeti állapot helyreálljon: „a kettő egy test lesz”. Ennek a helyzetnek a kinyilatkozása is félremagyarázás. Egyáltalán nem biztos, hogy a nő a férfiból eredeztetett, erre semmilyen biológiai törvényszerűség nem ad választ. Tehát a férfi és a nő eredetileg sem volt egy test. Így azt a helyzetet feltételezni, hogy egy testté váljanak, elég morbid. Soha nem lesznek egy test. Ami ebből a kinyilatkozásból eredhet, az a tény, hogy a férfi és a nő szexuális kapcsolatából egy új test lesz! Ez igaz, de ez a tény nem tételezi fel, hogy férfinak és a nőnek egy testté kell lenniük, és egy testté sohasem válnak!

Tehát röviden összefoglalva: a Teremtés könyvéből készült, ismeretlen íróktól származó Biblia egy elképzelés arról, hogy a Földi világ miként jött létre. Ezt 2500 évvel ezelőtt összegezték a bibliaírók, amely nem saját alkotásuk és véleményük, hanem valakik megrendelésére egy, az akkori közösségi életet szabályok közé helyező és annak megfelelő életvitelt megkövetelő előírást alkottak. Sok témát érintettek, amelyek tartalmi kifejtésére nem mindig volt segítségük, tudományos ismeretük, hogy hogyan is lehetett, ezért kigondoltak valamit, leírták, amely sajnos nélkülöz mindenfajta a tudomány jelenlegi állása szerinti objektivitást. Ezért a tevékenységükért nem szabad elítélni, hiszen teljesítették a megrendelést, vagy ki tudja, ezért levágták a fejüket, ezt a krónika nem publikálta. De az biztos, hogy ideje a hiedelemben elkötelezetteknek leülni, és a kor eredményeit felhasználva alkotni egy olyan Bibliát, amely a mai kor emberének szól, érthetően, és mellőzve a fantáziát. Ha pedig nincs elég ismeret kimondani, hogy egy Földön kívüli Teremtő teremtette a Földi világunkat, a hiedelemtanítók keressenek valamilyen más szakmát és pályát, hogy ne a hiszékeny emberek pénzéből tengessék világi életüket!

1.5 Teremtés, az apokrif evangéliumok alapján

Mielőtt az apokrif alapú teremtéstörténetek tartalmáról felvázolnám a véleményemet, ki kell hangsúlyoznom, hogy mindazok az írók, akik jelentős energiákat fordítottok arra, hogy ezek az apokrif dokumentumok a széles nyilvánosság tudomására jussanak, az ő gondolatiságukat is tükrözve, belőlem tiszteletet és megbecsülést vívtak ki. Ennek jegyében alakítottam ki a véleményemet és szeretném az olvasó tudomására hozni az én álláspontomat, annak figyelembevételével, hogy valamilyen magyarázatot kapjak az ember Földi megjelenésére.

A véletlen segített abban, hogy a Biblián kívül olyan evangéliumokról is tudomást szereztem, amelyeket Jézus Krisztus apostolai nevéhez kötnek. Ezeket az evangéliumokat – összesítetten „Tiltott Evangéliumokat” és ezek értelmezését – a Hihetetlen magazin egyik különszáma, a 2018. szeptember-december dolgozza fel, amely alapját képezi ennek a Fejezetnek.

„TILTOTT EVANGÉLIUMOK, A BIBLIÁBÓL KIMARADT APOKRIF IRATOK TANÍTÁSAI – Hihetetlen magazin különszám, 2018. szeptember-december, 161-163 old. szerző: Bácsi Bogi

1.5.1 „Őskeresztény kozmogónia”

Tekintsük át magát a címet, annak értelmezhetőségi tartalmát! Magáról az őskereszténységről való kijelentés is ébreszthet gondolatokat.

„Wikipédia: Az őskeresztények a kereszténységnek a legkorábbi szakaszában élő, az apostoli korban tevékenykedő keresztények megnevezése.”

Miután időben az őskereszténység fogalmát helyretettük, nézzük meg a kozmogónia fogalmát!

„Wikipédia: Kozmogónia fogalma

A kozmogónia a világegyetem, az égitestek és rendszereik keletkezésével és fejlődésével foglalkozó tudomány. Problémáinak megoldásához felhasználja a csillagászat és a Földre vonatkozó tudományok (geofizika, geológia stb.) eredményeit. Sajátos nehézsége, hogy az égitestek fejlődésének lassúsága miatt kevés kivételtől eltekintve az evolúciós jellegű változások közvetlen megfigyelése lehetetlen. A kozmogónia kutatóinak csak kísérleti elméleteik vannak a világegyetem korai szakaszáról és keletkezéséről, de a csillagokról érkező sugárzások mérésével, az űrutazások során gyűjtött adatok felhasználásával és a fizika általános törvényeinek alkalmazásával a kozmogóniai ismereteket egyre megbízhatóbbaknak tekintik.”

E két fogalomnak egy címbe helyezése számomra érdekes gondolatokat ébreszt. Véleményem szerint a fogalom-meghatározásokból kiolvasható, hogy ez a két fogalom nem fér meg egymás mellett! Miért?

1. Az őskeresztények azok a keresztények, akik az apostoli korban élhettek, vagy velük még közvetlen kontaktusban voltak. Mind a kanonizált (az Újszövetségben felhasznált evangéliumok) evangéliumokban, mind az apokrifekben (a Bibliába nem kerültek bele) leírtak alapján az általunk valamilyen úton nyilvánosságra került dokumentumokból kiolvasható, hogy ezek az apostolok nem voltak ismerői a kor természettudományainak; amiket ezzel kapcsolatban leírtak, azok nem tapasztalati következtetések, hanem csak vélemények és hiedelmek voltak.

2. A kozmogónia fogalma alapján a kozmogónia az egy tudományág, amely objektív megfigyeléseken alapszik és von le következtetéseket.

Az ellentmondás itt keletkezik: azok a kezdeti korban élő keresztények, akik az apostoli korban éltek, milyen ismeretekkel rendelkezhettek a kozmogóniai tudományágban? Szerintem semmilyennel! Úgy is fogalmazhatnám, hogy a hiedelem szeretne találkozni a természettudományokkal – vagy valamilyen álcaként használni?

Az cikk írója részéről történő szótársítás számomra azonban érthető, mert ennek a cikknek a szerzője és az ő álláspontja magyarázatot ad arra, hogy ezt a két fogalmat miért szeretné „egy kalap alá hozni”. Mielőtt erre egyértelmű választ adnák, tekintsük át az általa leírt cikk értelmezését, kiegészítve azokkal az apokrifekkel, amelyek a teremtés témájában fellelhetők („TILTOTT EVANGÉLIUMOK, A BIBLIÁBÓL KIMARADT APOKRIF IRATOK TANÍTÁSAI – Hihetetlen magazin különszám, 2018. szeptember-decemberi kiadvány alapján”), és nem kerültek be a kanonizált Bibliába!

Visszatérve a címhez, tehát:

Az őskeresztény kozmogónia: az őskeresztényeknek a világegyetem és az égitestek keletkezésével és fejlődésével kapcsolatos, tudományos eredményeken alapuló álláspontja.

Mielőtt rátérnénk magára az őskeresztény kozmogóniára, nézzünk meg a Krisztust megelőző korok teremtésmítoszait:

„A Mindenség születése – Az emberiség legszebb teremtésmítoszai” (Hihetetlen magazin különszáma, 2018. szeptember-december, 8-11 old. Szerző: Bácsi Bogi):

Az egyik például a szétválasztással teremtés tana. Azért ezzel kezdünk, mert a legősibbnek tartott mezopotámiai teremtéstörténet pont erre a leghíresebb példa. Az Enuma elis (Amikor fenn a magasban…) kezdetű, agyagtáblákon fennmaradt szöveg így mesél a világ eredetéről: kezdetben két sárkányforma ősisten létezett, a hímnemű Apszu és a nőnemű Tiámat egy véget nem érő ölelkezésben egyé forrva. Egy az egybemosódott állapot volt az őskáosz, melyben sem dimenziók, sem irányok, sem ellentétpárok nem voltak.

Az istenpár több generációnyi istent és démont hozott létre. Az ifjabb istenek azonban bosszantották az ősszülőket, akik ezért elhatározták, megsemmisítik őket. Az ilyen »generációs ellentét«, amikor idősebb és fiatalabb istennemzedékek csapnak össze az Univerzum irányításáért, szintén a teremtésmítoszok tipikus motívuma. Tiámat ősanya szörnyű lényeket – sárkányokat, kígyókat, skorpiókat – teremtett, hogy elpusztítsa a „szemtelen” ifjakat, akiknek viszont a legfiatalabb és legerősebb isten, Marduk állt az élére. Marduk a háború és a termékenység ura volt Mezopotámiában, egyben maga a Nap. Messiási vonásai Jézus egyik előképévé teszik, mivel ő is az emberiség barátja, aki a világrendet védelmezi a káosz ellen. Harcba is lendült: megtámadta a pusztításukra törő ősszülőket, először is úgy, hogy szétválasztotta az ölelkező Apszut és Tiámatot. Előbbiből lett a fent, azaz az Univerzum boltozata, míg Tiámatból a lent mélységei. Ezzel meg is szűnt az egybefolyó káosz, helyébe pedig megszületett a világ.

Tiámat azonban nem akart behódolni: démoni hadvezére, Kingu irányításával szörnyek seregét küldte Marduk ellen, aki azonban elbánt velük. Legvégül magával az ősanyával vívott meg, akit úgy győzött le, hogy szélviharokat küldött a testébe, majd pedig kettéhasította Tiámatot, »mint egy kagylót«. Felső feléből teremtette az eget, az alsóból a Földet, Kingu véréből pedig az istenek szolgálatára rendelt emberiséget. Ám mivel a vérbe Marduk lehelt lelket, az ember – mint oly sok teremtéstörténetben – itt is kettős eredetű. Teste démoni, hiszen a lázadó Kinguból lett, ám szelleme isteni jellegű és fénytermészetű.

A héliopoliszi teremtésmítosz szerint minden későbbi létező összefolyva, egységben nyugodott Nun isten mélységeiben. Nun-t őstengerként képzelték el, akinek a felszínét sűrű sötétség borította, mert a Fény is odabent pihent. Ugyanakkor hermafrodita szakállas nőnek is ábrázolták, jelezve, hogy – akárcsak Apszu és Tiámat ölelkezésében – a később létrejövő ellentétek Nunban még egyben voltak.

Az őstenger mélyén titokzatos folyamat kezdődött, majd kiemelkedett belőle egy domború sziget. Ez volt az első szilárd pont a kavargó, folyton áramlásban lévő őskáoszban. Az egyiptomiak azt az ősdombot, illetve az itt történteket hívták Szep Tepi-nek, ami »Első Alkalmat« jelent – így született ugyanis az idő.

A dombon egy kis növény sarjadt, mely hamarosan pompázatos, áttetsző lótuszvirággá nőtt és kibontotta szirmait. A kehely közepén egy tündöklő, aranybőrű gyermek ült: Nefertum, a Napgyermek, aki valójában Ré Napisten teremtő énje. A gyermek kinyitotta szemét, melyből ragyogó napsugár áradt szét az addig sötét mindenségen, és ezzel megszűnt a káosz. Ez lett az első reggel az Univerzumban, amikor először kelt fel a Nap.

A világhajnal után a felnőtté serdült Ré önmagából létrehozta az istenek és istennők nemzedékeit. Volt közöttük egy testvérpár, Geb, a Föld, és Nut, az Ég, akik hosszú időn át szorosan eggyé válva ölelkeztek. Su, a levegő istene azonban közéjük hatolva szétválasztotta őket: felemelte Nut istennőt, megalkotva belőle az égboltot, ugyanakkor Gebet nem engedte asszonya után emelkedni. Azóta is kettejük közt állva tartja külön őket, mert ha nem így lenne, összedőlne a világ és újra beköszöntene a káosz. Itt is van tehát egy szétválasztási motívum, ami – úgy látszik – az ősi teremtésmítoszok egyik alapvető tanítása volt.

Lótuszból előbújó istengyermek a hindu Visnu Purána teremtéstörténetben is. A két egymástól távoli kozmogónia hasonlósága meghökkentő, az indiai szöveg szerint csak az irányok és ellentétek nélküli Okozati Óceán létezett, ezen ringatózott egy kígyó gyűrűin pihenve Visnu isten. Hasa kidomborodott a vízből, köldökéből pedig egy lótusz sarjadt. A virág kibontotta szirmait, közepén pedig ott ült Brahma, a Teremtő, csecsemő képében – pont úgy, mint az egyiptomi mítoszban Ré.

A harmadik teremtésmítosz-típus az áldozattal teremtés modellje. Purusa története (Purusa szanszkritul: Szellem, Világlélek, aki méreteiben azonos volt az addig kaotikus mindenséggel. Az istenek úgy döntöttek, feláldozzák őt, amivel Purusa egyetértett, sőt önként halálra adta magát, hogy testrészeiből megszülethessen a ma létező Univerzum. Önfeláldozásával Purusa életet adott a világnak.) rá a legszebb példa, de hasonlóan egy ősisten önfeláldozásából, holttestéből származtatták a világot a germánok, a kínaiak, és még sok más nép is. A spirituális üzenet a következő: a dolgok létrejötte mindig fájdalommal jár, vajúdással, olykor egy korábbi dolog pusztulásával. Ahogy a halálból élet, az életből halál fakad, úgy a Mindenség is csakis egy önfeláldozó lény halála révén születhetett.

A negyedik jellegzetes teremtésmodell a Világtojás legendája. Ennek lényege, hogy a jelenlegi mindenség egy őstojásból keletkezett, ami eredetileg önmagában foglalt minden később létrejövő dolgot. A tojás tehát egyfajta szingularitás (www.rieth.hu/Vilagom/10b_Szingularitas.htm: A szinguláris szó jelentése: egyedi, kivételes, különleges viselkedést vagy szabálytalanságot mutató. A szingularitás egy szinguláris hely), őspont volt, ami túlfeszülve szétrobbant és kirepült belőle minden: Nap, Hold, csillagok, világűr, téridő, Univerzum. Ez gyakorlatilag egy az egyben ugyanaz, amit a Nagy Bumm (Big Bang), az ősrobbanás-modell. (https://hu.wikipedia.org/wiki/Ősrobbanás: tudományos elmélet, mely szerint a világegyetem egy rendkívül sűrű, forró állapotból fejlődött ki nagyjából 13,8 milliárd évvel ezelőtt. Az ősrobbanás-elmélet azon a megfigyelésen – az úgynevezett Hubble–Lemaître-törvényen – 2018 előtt Hubble-törvény – alapul, mely szerint a galaxisok színképvonalai vöröseltolódást szenvednek. Ez a tény a kozmológia elméletével összevetve azt mutatja, hogy a tér az általános relativitáselmélet Friedmann–Lemaître-modellje szerint folyamatosan tágul. Ha a múltba extrapoláljuk az Univerzum jelenlegi állapotát, akkor ezek a megfigyelések azt mutatják, hogy a világegyetem egy olyan állapotból kezdett tágulni, melyben az anyag és az energia rendkívüli hőmérsékletű és végtelen sűrűségű volt.)

Az ötödik teremtésmodell a szóval teremtés archetípusa.

(https://idegen-szavak.hu/archetípus: őskép-minta, az első lenyomat)

A Thot-genezisben Íbisz a hangjával teremt: az addig némaságba burkolt világba belerikolt, ezzel megtörve a nemlétezés csendjét. A másik példa a Biblia, ahol az Úr azzal ad létet a dolgoknak, hogy kimondja: Legyen! A keresztény kozmogóniájából pedig egy töredék mégiscsak bekerült a kanonizált Szentírásba is, János evangéliumában találjuk. Eszerint Isten teremtő megnyilvánulása nem más, mint az Ige, görögül Logosz, akit az apokrif evangéliumok Jézus egyik énjének tekintenek. Jézus eredeti kozmogóniai tanításaiban pedig együtt megvolt mindegyik teremtésmodell, hiszen ezek valójában nem szakíthatók szét egymástól. Akár világtojással, akár hangmágiával, istenharccal, szétválasztással, vagy épp véráldozattal képzelték el a régiek a Mindenség születését, mindegyik ugyanarról szólt: miként váltotta fel a megnyilvánultalan állapotot a megnyilvánult, hogyan lépett a káosz helyébe a kozmosz, azaz a Rend.”

A Földi élet népeinek további teremtés-elképzeléseit itt olvashatják: „mek.oszk.hu/00100/00192/html/001.htm”.

Azért gondoltam beemelni ide a különböző teremtésmodelleket, hogy magyarázatot próbáljak találni arra, miszerint a Föld szinte minden pontján élő, különböző fejlettségi fokú emberek miként képzelték el a saját létezésük történelmét.

Ezek a teremtéstörténetek természetesen az emberek fantáziáinak a szüleményei, és mindaddig nem játszanak vagy játszottak szerepet a környezetükben, amíg ezekből az elképzelésekből nem képződtek a többi ember számára kötelezően előírt erkölcsi vagy etikai elvárások. Miután ezek intézményesültek – pl. megjelent a sámán, aki mindig megmondta a tutit, vagy az azték főpap, aki minden gátlás nélkül emberáldozatot végzett, természetesen saját magára sohasem gondolt, hogy ő legyen az áldozat, vagy az inkvizítor, a sötét középkor európai képviselője, vagy a jelenkor egyházi papjai –, mind előírták, hogy a közösség egyede, az ember hogyan köteles élni a közösségen belül, mert ha nem így tesz, akkor egy megfoghatatlan, láthatatlan, érzékelhetetlen erő őt igen el fogja marasztalni. Talán így lehetne összegezni mindazokat gondolatokat, amelyekkel az embereket befolyásolni próbálták, hogy a társadalom irányítható tagjai legyenek.

De most röviden térjünk vissza a teremtéstörténetek részemről történő el nem fogadásnak indoklására, hogy csak egyszerű szépirodalmi alkotásnak tekintem őket:

1. Az emberiség bármilyen történelmi időszakában keletkezett teremtéstörténet sajátosságai:

- minden teremtéstörténet magában hordozza annak a kornak az ismeretszintjét, amelyben az írója élt.

- „https://www.mosthallottam.hu/erdekes/emberi-faj-fejlodese-osember/”: kétmillió évvel ezelőtt őseink testéhez viszonyított agymérete még semmiben sem különbözött a majmokétól. Még meghökkentőbb a fejlődés, ha figyelembe vesszük, hogy az emberi faj első képviselőjének (Homo Habilis) kb. 2 millió évvel ezelőtti megjelenése óta az agyunk mérete a duplájára nőtt. Sőt egyel korábbi ősünk, a 2-4 millió évvel ezelőtt élt Australopithecus agyméretéhez képest a méretváltozás még jelentősebb: háromszoros.

Ebből az következik, hogy ahogy növekedett az agyméretünk, úgy lettünk egyre kíváncsibbak a Világ különböző jelenségeire, így a Világ vélelmezett teremtésére is.

- A kigondolt teremtéstörténeteket sem igazolni, sem cáfolni nem tudta senki, így az a teremtéstörténet maradt fenn, amelyiknek a támogatottsága erősebb volt.

2. Minden ember magából indul ki, és nem is tud ettől a helyzettől elszakadni

Mivel semmilyen magyarázatot nem talált a kor embere, arra, hogy egyáltalán miért vagyunk a Földön, ezért kigondolta azt a helyzetet, kiinduló állapotnak, amelyben ő is él.

- Így lettek a teremtő Istenek, amelyek ugyanúgy néznek ki, mint ők, azaz az Atya a férfi, az Anya a nő és a Fiú a gyerek. Ezeket természetesen soha nem látta senki, de olyan valaki állította közülük, akinek adtak a szavára.

- Az embernek a Földön való megjelenésére a kor embere semmilyen magyarázatot nem talált, tehát improvizált és kitalálta az Isteneket, vagy már akkor is voltak olyan, az ember számára érthetetlen jelenségek, mint a földönkívüli civilizációk kapcsolatfelvételi esetei. Nyilvánvaló, hogy kapcsolatot kellett találni az Istenek és a Földön élő emberek között. Ezért kitalálták, hogy voltak közbeeső istenek (félistenek), akik a Földi élővilág különböző területeiért voltak felelősek. Miért? Mert a társadalmukban is voltak különböző emberek, akik különböző területekért (erdész, mezőőr, harangozó stb.) voltak felelősek.

- Az akkori Földi ember szerint az Istenek is ugyanúgy viselkednek, mint az emberek. Haragszanak egymásra, szeretik egymást, gyilkolják egymást. Vannak jó istenek, meg vannak rosszak stb. Miért is gondolták volna másként, hiszen ennek a ténynek sem az igazolása, sem a cáfolata nem hangzott el senki részéről, azaz az az elmélet vált elfogadottá, hogy ki kiabálta hangosabban és erőszakosabban.

Az istenek is ugyanúgy szaporodnak, mint az emberek, csak kicsit hiedelmesebben, így bele lehet ebbe a szaporodási aktusba olyan dolgokat is szőni, amely végül is a világ teremtéséhez vezethet.

3. Végül egy vizsgálati eredményt szeretnék bemutatni:

„https://divany.hu/vilagom/2019/08/19/ateista-emberek-okosabbak/

British Psychological Society: „Richard Daws és Adam Hampshire, a tanulmány szerzői szerint a vallásos emberek hajlamosabbak az intuícióikra támaszkodni, ennek alapján pedig könnyen lehet, hogy nem azért teljesítenek rosszabbul az IQ-teszteken, mert kevésbé okosak, egyszerűen csak több esetben hoznak döntést a megérzéseik alapján.”

Azért emeltem be ezt a kiemelést a végkövetkeztetéseimbe, mert a vallásos emberek többsége a kognitív („https://idegen-szavak.hu/kognitív: megismerő, a megismerésre vonatkozó; gondolkodáson alapuló képesség”) képességek tekintetében gyengébb teljesítményt produkálnak, mint az ateisták. Ez a tényszerűség pedig abba a veszélyes irányba viszi el a társadalmakat, amelyekre jellemző a diktatórikus vezetési hajlam gyakorlása, hiszen az emberek nem a tényszerűségben hisznek, hanem az érzéseik által tapasztalt vélelmezésekben. Ha végigtekintünk a kereszténység elmúlt 2000 évén, könnyen belátjuk, hogy a vallás semmilyen más célt nem szolgált, mint a hatalom gyakorlását és az uralkodást az emberek felett! Ide kívánkozik megjegyzésként, hogy a jelenkor egyes vezetői miért hangoztatják fennen, hogy a vallási alapú fejlődés az egyedüli igaz út az ember számára? A válasz egyszerű: a vallás alapmechanizmusai 2000 évig háborítatlanul működtek és az embereket tudatlanságban igyekeztek tartani ahhoz, hogy könnyen irányíthatóak és vezethetőek legyenek abból a célból, hogy a hatalmuk biztos kézben legyen, és főleg a hatalom következménye: az anyagi javak birtoklása.

Nézzük tovább Bács Bogi szerző által vázolt apokrif teremtéstörténetet:

„Az Ószövetségben az Úr parancsával teremti a világot: Legyen! Az Újszövetségben viszont a világ születéséről semmit sem tudunk meg, mivel Jézus erről szóló tanításai helyett a keresztények az ótestamentumi teremtéstörténetet vallják. Pedig legbelső tanítványi körének a Megváltó részletesen feltárta a Teremtés folyamatát: hogyan vált a megnevezhetetlen Abszolútum teremtő Atyává és Anyává, miként árasztotta ki magából a világokat, és mindezekben neki, mint Isten Fiának, mi volt a szerepe.”

Érdekes a szerző azon kritikai észrevétele, amely arra irányul, hogy az Újszövetségben miért nincs a teremtésről szó. Mi is az Újszövetség?

„https://hu.wikipedia.org/wiki/Újszövetség: Jézus Krisztus tanait írják le.”

Fontosnak tartom ezt a szókapcsolatot: „Jézus Krisztus tanait”. Nagyon sok írott dokumentum kutatható, kezdve a kanonizált evangéliumoktól az apokrif evangéliumokig, amelyek mind Jézus tanításait próbálják összefoglalni. Egy nagyon fontos tényt szeretnék kihangsúlyozni: mivel Jézus Krisztus írástudatlan volt – állítólag, bár ezt senki nem tudja igazolni, sőt cáfolni sem –, a saját kezétől semmilyen írott dokumentum nem került elő, legalábbis eddig.

Mindazok az „evangéliumok”, amelyek Jézus Krisztus tanításait foglalnák össze, lehetnek szépirodalmi alkotások is, ha abból indulunk ki, hogy a többsége mikor íródhatott, azaz Jézus Krisztus „halálától” számítva, a mai tudomány adta lehetőségeket felhasználva megállapítani az iromány keletkezésének dátumát erősen kétséges! Kimondhatjuk: valami hogyan lehet egy ember gondolata, ha néha több száz év telt el, amikor leírásra került? Erre a hiedelem-imádók azt mondhatják, hogy másolatok! Lehet, de addig ne tekintsük elfogadható dokumentumnak, amíg az eredetit nem találták meg! Visszatérve az eredeti gondolathoz…

Az tény, hogy az Újszövetségben nincs szó teremtésről. Miért is kellene? A Biblia az Ószövetségi teremtéstörténetet fogadja el. Járjuk körül ezt a helyzetet kicsit részletesebben!

Mikor íródott az Ószövetség? Kb. i.e. 350 körül. Miről is szól? Többek között arról, hogy a kor embere hogyan élt, milyenek voltak a társadalmi viszonyok, és a véleményüket, hogy az a Világ és benne az ember miként jöhetett létre. Erről részletesen az előző fejezetben írtam. Az Újszövetséget Jézus Krisztus távozása után írták, a kiválasztott evangéliumokban (kanonizált) leírtak alapján. Mindazok a tanítások, amelyeket állítólag Jézus Krisztus a tanítványainak (apostolok) elmondott, és nem is biztos, hogy az eredeti szerző tollából, sőt ki tudja, hányadik másolata. Azokat valakik leírták – még az sem biztos, hogy az apostolok –, az meg szinte biztos, hogy Jézus Krisztus semmit nem írt le, ennek nyomai nem lelhetők fel. Tehát kézen-közön valaki leírt valamit, néha több 10 emberöltő után, és ezt tekintsük a Krisztus által tanítottaknak? Ebből két következtetés vonható le.

Az egyik: Jézus Krisztus egyáltalán nem mondott ilyeneket, amelyeket a későbbiekben valakik megtaláltak és Jézus szavainak tulajdonítanak.

A második: mondott valamit, de az idő és a hallgató szubjektuma (apostolok) olyan irányba torzították, hogy a végeredménynek semmi köze a Jézus által elmondottakhoz.

Mindkét állítás vélelmezés, de azt a tényt, hogy a Biblia és az apokrifek tartalma mennyire fogadható el egy Jézus Krisztus nevű ember tanításaiként, semmi nem bizonyítja.

Folytatva a cikk értelmezését…

„E fantasztikus tanításokat – melyek a modern fizika, az Úr a világmindenséget azzal, hogy parancsba adta: is összhangban állnak – csakis az apokrif iratokban találjuk meg.”

Kezdeményeztem a cikkíróval való kapcsolatfelvételt, hogy megkérdezzem, az apokrif evangéliumokban leírt teremtéstörténeteknek milyen kapcsolatuk van a tudománnyal, nevezetesen a fizikával? Nem sikerült a kapcsolatfelvétel, mert az általam részére átküldött bibliakritikámból kiderült az ateista álláspontom, és ez nem fért össze az ő gnosztikus hitvallásával, így a kapcsolatfelvételt elutasította.

Miután áttanulmányoztam a Hihetetlen magazin 2018. szeptember-decemberi különszámának cikkét a tiltott evangéliumokról, rá kellett jöjjek, hogy a tiltott evangéliumok is ugyanolyan irányultsággal íródtak (nem tudni, kinek a keze által), mint a kanonizált Bibliában olvasható álláspontok. A különbség az, mint oly sok más területen, hogy megkérdezel három embert egyazon helyen és időben elhangzott előadás tartalmáról, és láss csodát, három különböző vélemény alakul ki. Ebben nincs semmi különlegesség, a probléma az, hogy ez a kereszténységnek nevezett elnyomó ideológia már 2000 éve mételyezi az embereket, és nem engedi kitörni őket az objektív valóságba!

Folytatva a cikk értelmezését:

„Az Ószövetség és a krisztusi tanítások összeolvasztása miatt érthető, hogy az Újszövetség egy árva szót sem szól a teremtésről. Hiszen Mózes első könyve, a Genezis világosan elbeszéli, miként alkotta Jahve, az Úr a világmindenséget azzal, hogy parancsba adta: Legyen! Ám ez csakis addig kielégítő, amíg kizárólag a kanonizált Bibliából indulunk ki – ahogy azt a keresztények többsége teszi.

Amióta azonban 1945-ben előkerültek a Nag Hammadi kódexek, lehetőségünk nyílt megismerni a gnosztikus – azaz őskeresztény – teremtéstörténetet. Ezt elolvasva rögtön rájövünk, miért is nem próbálkoztak az egyházatyák az ótestamentumi verzióval való összeegyeztetésével: akkora különbségek vannak köztük, hogy ez abszolút lehetetlen lett volna. Ám mivel a jahvei modellt az egyházatyák mindenképpen be akarták emelni a kereszténységbe, inkább a jézusi változatot ejtették.

A másik ok, amiért az eredeti teremtéstörténet kimaradt a kanonizált Szentírásból, az, hogy ezek titkos tanítások voltak, melyeket Jézus csak a legszűkebb tanítványi körének tárt fel. Olyan mély misztériumokról van szó ugyanis, amely az emberek többségének első hallásra-olvasásra homályos zagyvaságnak tűnhet. Megértésükhöz a racionális én kikapcsolása, nagyon mély átszellemülés és a hétköznapi gondolkodásunktól való elszakadás szükséges, ami pedig meghaladta a legtöbb egyházatya képességeit. Egyszerűen fogalmazva: mivel az ortodox keresztény teológusok nem foglalkoztak ezotériával – azon kívül, hogy így, ismeretlenül is ostorozták, támadták azt –, fel sem fogták Jézusnak ezeket a szó legtisztább értelemben véve ezoterikus tanításait.”

Érdekes a cikkíró további fejtegetése a „valódi teremtéstörténet” gondolatiságáról. Számára kielégítő magyarázat, hogy valami vagy valaki azt mondja, hogy „Legyen”, és hipp-hopp, lett. De nagyon gyorsan kiderül, hogy miért is alakult ki ez a véleménye; volt egy korábbi csoportosulás, amely valamilyen formában kapcsolódott a kereszténységhez. Ezek voltak a gnosztikusok, akikről korábban már beszéltem, és megtalálták a Nag Hammadi kódexeket, amelyekben ez a csoportosulás szintén elővezetett egy véleményt a teremtésről. Hogy kicsit hihetőbb legyen az általuk elővezetett verzió, ezért gnosztikusoknak nevezték magukat, amely értelmezve „tudományalapú, bár az az anyagi világban nem hisznek”. Szintén, hogy bonyolultabbá tegyék az „érthetetlent”, olyan köntösbe burkolták, olyan nyelvezetet használtak, amelyet rajtuk kívül szinte senki nem értett. Ez részükről a tudományosság. Ha összehasonlítást szeretnék tenni, olyan nyelvezetet alakítottak ki, mint manapság a jogászok. Törvényeket alkotnak, amelyeknek szövegeit senki más rajtuk kívül nem érti, így az alkalmazáshoz és a megértéshez csak őket lehet igénybe venni. Kiváló pénzkereseti lehetőség!

Érdekes elemezni azt a megállapítást, hogy „Ám mivel a jahvei modellt az egyházatyák mindenképpen be akarták emelni a kereszténységbe, inkább a jézusi változatot ejtették.

Az ószövetségi teremtéstörténet Jézus Krisztus megjelenéséig kb. 400 évet élt meg. Attól még senki nem vált kereszténnyé, hogy elfogadta az Ószövetségben leírtakat, de képviselte a köz gondolkodását sok kérdésben. A legfontosabb jövőbe mutató állásfoglalása az Ószövetségnek az volt, hogy megjövendöli a Megváltó eljövetelét. Ezekből az alapokból kiindulva eljön a Megváltó, aki állítólag Jézus Krisztus volt. Kérdésként itt felmerülhet, hogy mitől lett Jézus Krisztus Megváltó, de ezt nem kívánom elemezni, ezt meghagyom a dogma-hívőknek.

A lényeg, hogy állítólag Jézus Krisztus tanítványai, apostolai evangéliumokban foglalták össze a „Megváltó” által elmondottakat a teremtéstörténetről – többek között. Ezek leírásra kerültek, amelyek közül néhány apostol által leírt teremtéstörténet különbözik egymástól, pedig a tanító ugyanaz volt. Ezt a paradox helyzetet a cikk írója úgy oldja fel, hogy voltak olyan tanítványai Jézusnak, akik közelebb álltak a szívéhez, és „titokban” adta át a „valós” információkat, így lettek az apokrif evangéliumok. Kinek adta át ezeket az információkat? Többek között János Apostolnak, aki halász volt, és írástudatlan. A cikkíró szerint viszont „Megértésükhöz a racionális én kikapcsolása, nagyon mély átszellemülés, és a hétköznapi gondolkodásunktól való elszakadás szükséges”. Tehát egy halásznak ilyen képességekkel kellett rendelkeznie az ókorban.

A cikkíró legsúlyosabb indoka, hogy nem az apokrif teremtéstörténet került bele az Újszövetségbe: „mivel az ortodox keresztény teológusok nem foglalkoztak ezotériával”…

Mi az ezotéria?

„https://wikiszotar.hu/ertelmezo-szotar/Ezotéria: Természetfeletti erőkkel kapcsolatos elképzelések összessége, amely kiterjed a szellemvilágra, illetve különféle megmagyarázhatatlan jelenségekre. Magát tudományosnak bemutató titkos, de misztikus, babonás világnézet, amely a természetnek csak kiválasztottak, beavatottak számára felfogható titokzatos erőiben, jelenségeiben hisz, és ezekkel kapcsolatos módszereket alkalmaz.”

Kétségbe vonom, hogy Jézus Krisztus, ha szerepét komolyan veszem, akkor a maga földönkívüli mivoltában egy nagyon is földi léptékű hiedelemmel azonosulna, mint az ezotéria. Így ilyen tartalmú tanításai is kitalációk lehetnek.

A szerző végső megállapításával egyetértek, nevezetesen, hogy mi került bele a Bibliába, teljesen érthető: egy zagyva szövegből semmi értelmes nem vehető ki, a cél pedig az volt, hogy mindenki számára egyszerűen fogalmazott teremtéstörténetet alkossanak, amely alkalmas volt arra, hogy a széles tömegek egyszerűen megértsék a dogmát, azt elfogadják, és a szerint éljenek és haljanak.

Folytatva a cikk értelmezését:

1.5.1.1 „Transzcendens Isten, avagy a „gyarló” bibliai Úr?

Az őskeresztény-gnosztikus kozmogónia legrészletesebb elbeszéléseit tehát a Nag Hammadi tekercsekben találjuk. Ezen belül is a témát legösszefüggőbben, így leginkább követhetően János apokrif könyve mutatja be, a következőkben ezért mi is ennek alapján vázoljuk fel a Mindenség keletkezésének folyamatát. Ami első olvasásra rögtön szembetűnik: ez a teremtésmodell valóban lényegi pontokon eltér a Genezisben olvashatótól, mondhatni »ég és föld« a kettő közti különbség. Míg az Ótestamentumban az Úr egyedül teremt, addig itt az Abszolútum különféle megnyilvánulásai, ősenergiái Atyaként, Anyaként és Fiúként hozzák létre a világokat.”

„János titkos könyvének (Tiltott evangéliumok – A bibliából kimaradt apokrif iratok tanításai – Hihetetlen magazin különszám, 2018. szeptember-december, 148-149 old., szerző: Horváth Gyula”) keletkezési ideje ismeretlen, de a második század vége felé már biztos létezett (tehát Jézus távozása után kb. 170 évvel). Megismerhetjük a gnosztikus elképzelést Istenről, és a hozzá kapcsolódó vallási kérdésekről.”

János evangéliumából nem kívánok részletesen idézni, mert elegendő Bács Boginak az az összehasonlítási kísérlete, amelyet a Fejezet-alcím alatt olvashatunk.

A Nag Hammadi tekercsek vitathatatlanul tartalmaznak olyan leírásokat, amelyeket a szerző (Horváth Gyula) említ. Ezzel nincs is semmi probléma. A probléma ott kezdődik, hogy az ezekben a tekercsekben leírtakat fölé helyezi a Genezisben leírtaknak. Vajon miért teszi? Első megközelítésben azért, mert ő is gnosztikus, azonban ez az álláspont semmivel sem több vagy kevesebb, mint a Genezisben leírtak, hiszen bizonyítani, hogy Jézus mit is tanított, nem lehet. Azok az apostolok, akik Jézust, mint tanítványok körülvették, nem érthették a Jézus által tanítottakat ilyen eltérő módon! Egyszerű szavakkal: a semmit jól körül lehet járni, rá lehet fogni vélt tudományos hátteret, de a lényegen nem változtat. Tehát a Nag Hammadi tekercsek megismerésével egyáltalán nem bizonyított, hogy a teremtés a Földön és az Univerzumban egy lénynek, azaz az „Úr”-nak, vagy több lénynek, az „Atyának, az Anyának és a Fiúnak” az érdeme. De hogy létrejött az Univerzum, az biztos, hiszen abban élünk. Így csak a fantázia kérdése, hogy ki és miképpen teremtette az Univerzumot, amíg a tudomány nem találja meg az elfogadható választ.

„Jézus titkos tanításai ugyanis a multiverzum-elméletet vallják, azt állítva: az isteni erő több egymásból átjárható világot teremtett, illetve teremt jelenleg is. A világok kiáradásának folyamata sosem fog leállni: minden pillanatban újabbak fűződnek le az előzőkből.”

„https://www.szeretlekmagyarorszag.hu/multiverzum-vegtelen-szamu-en-bizonyitek/: A multiverzum-elmélet valójában három különálló irányzatot ölel fel, amelyek csupán matematikai modellek szintjén léteznek, de egyiket sem sikerült még a tudománynak a gyakorlatban igazolni.”

A szerző által leírt multiverzum-elmélet erősen mosolyogtató. A fenti hivatkozásból is kiderül, hogy 2000 évvel ezelőtt egy „lény”, nevezzük Jézusnak, kiválasztott a tanítványai közül néhányat, és ezeknek elmondta azt a „titkos” véleményét, amelyet a mai kor tudományos világa multiverzum-elméletnek nevez, de magyarázatot még nem tudott adni rá. Gondoljunk bele, hogy a kiválasztott, analfabéta tanítványok miképpen értették meg Jézusnak a multiverzumra vonatkozó fejtegetéseit, ha a mai tudósok is csak matematikai modelleken keresztül tudják egyáltalán megjeleníteni. Ennyit a titkos tanítások értelméről!

Nézzük röviden, kik is voltak az apostolok, és mit lehet tudni róluk!

„https://www.urantia.org/hu/az-urantia-konyv/139-iras-tizenket-apostol:

139:0.2 (1548.2) E tizenkét férfi a vérmérsékletét tekintve sok eltérést mutatott, és a képzéssel nem váltak hasonlóvá. E galileai halászok közül sokan erős, nem-zsidó vérségi vonásokat hordoztak…

139:0.3 (1548.3) Az Alfeus ikreket kivéve mindegyikük elvégezte a zsinagógai tanodákat, alapos oktatásban részesültek a héber írásokból, és a kor időszerű ismeretanyagának sok eleméből. Heten a kapernaumi zsinagógai tanodában végeztek, és annál egész Galileában nem volt jobb zsidó tanintézet.

139:0.4 (1548.4) Amikor a feljegyzéseitek az ország e hírnökeit úgy említik, mint »tudatlanokat és műveletleneket«, akkor ez arra utal, hogy képzetlenek voltak, nem tanulták a rabbik tanait, és nem voltak felkészítve az írások rabbinusi értelmezési módszereire. Híján voltak az úgynevezett felsőfokú végzettségnek. A legújabb időkben bizonyosan tanulatlanoknak tekintenék őket, és bizonyos társadalmi körökben talán műveletleneknek is. Egy dolog azonban bizonyos: egyikük sem esett át ugyanazon a merev és lélektelen oktatási tanmeneten.

139:1.1 (1548.5) András Zebedeus társa volt a halszárító üzletben Betszaidában, Kapernaum halászkikötőjében. Simon Péterrel halászatból éltek, és társai voltak Jakabnak és Jánosnak, Zebedeus fiainak.

139:2.1 (1550.4) Simon halász volt.

139:3.1 (1552.5) Jakab halász volt.

139:4.1 (1553.6) János halász volt.

139:5.4 (1556.4) Fülöp halász volt.

139:6.1 (1558.2) Nátániel több üzleti vállalkozásban társult már Fülöppel. Ő volt a legtanultabb a tizenkettek között.

139:7.1 (1559.5) Máté vámszedő volt. Ő azon apostolok egyike volt, aki sokat jegyzetelte Jézus mondásait. Tehát tudott írni!

139:8.2 (1561.2) Tamás előzőleg ács és kőfaragó volt, de később halász lett. A tizenkettek közül egyedül Tamásnak volt igazán elemző elméje; ő volt az apostoli csoport igazi tudósa.

139:10.1 (1563.2) Alfeus fiai, Jakab és Júdás a Kheresa közelében élő halász-ikerpár volt.

139:11.1 (1564.6) Zélóta Simon tüzes lázító volt és egyúttal olyan ember, aki sokat beszél meggondolatlanul. Kereskedőként dolgozott.

139:12.1 (1565.9) Karióti Júdás apja különféle üzleti vállalkozásaiban dolgozott. 139:12.2 (1566.1) Amikor Nátániel találkozott Júdással Tariceában, akkor ő éppen munkát keresett egy halszárító vállalkozásnál. 139:12.5 (1566.4) Júdás jó üzletember volt, ügyes pénzügyi szakértő.”

Az Urantia könyvből vett hivatkozások számomra fontosak, annak ellenére, hogy a valóságtartalmuk ugyanúgy megkérdőjelezhető, mint ennek a kornak számtalan, vélelmezett eseménye és az ezekről készült dokumentumok. A kiemelés elején a könyvet összeállító az apostolok képzettségét tekintve pozitív képet fest, amelyet tökéletesen leromból az apostolok egyedi jellemzéseiben. Hiszen, ha összegezzük, hogy a 12 apostol közül 8 fő halászattal foglalkozott, el lehet gondolni, hogy milyen szintű képzettség szükséges a halászati mesterség gyakorlására. A többi 4 apostol képzettsége az általuk gyakorolt szakmákból származó követelmények alapján elmondható, hogy a kor társadalmi, gazdasági körülményeivel tisztában voltak. Egyedül Máté volt az az apostol, aki a Jézus által elmondottakat írásban próbálta rögzíteni.

Összegezve: az apostolok kétséget nem keltve Jézus feltétlen hívei voltak, nagy figyelemmel hallgatták előadásait, de hogy ezekből mit tudtak megjegyezni, ez már kérdés. Szintén meg kell jegyeznem, hogy igazából nem értem Jézust, hogy miért ezeket az embereket választotta ki apostolainak, azaz az általa átadott információk továbbvivőinek? Az ő részéről állítólag elmondott ismeretek felfogásához, megértéséhez sokkal műveltebb emberekre lett volna szüksége, arról nem is beszélve, hogy elvárta távozása után, hogy ezeket „igeként” hirdessék! Ráadásul Jézus távozása után az általa átadott információk állítólag leírásra kerültek, de hogy ki írta le, amiket az apostolok evangéliumainak nevezünk, azt szintén nem tudjuk. Valójában hogy mennyi köze volt ennek a 12 apostolnak a nevükben megjelent és előkerült evangéliumokhoz és – valóságtartalmukat igenis megkérdőjelezve – a Jézus által elmondottakhoz, hát, azt hiszem, ez kérdés marad előttünk.

Így nem csoda, hogy az ugyanazon személytől, Jézustól származó információk milyen sokszínűen, néha teljesen ellentétes értelemben kerültek leírásra az apostolok által a kutatható evangéliumokban. Az a tény, amely arra utal, hogy ezek a tanítások titkosak voltak és csak egyes apostoloknak mondta el Jézus, enyhén nevetséges.

Jézus állítólagos titkos tanításai másrészről érdekes gondolatokat ébresztenek. Úgy állítja be a szerző Jézust, mint egy emberi tulajdonságokkal felruházott lényt. Miért is? Miből gondolja a szerző, hogy Jézus emberi lény volt, mikor számtalan cikkében különböző nem emberi tulajdonságokkal ruházta fel? Tehát birtokában volt az a gyarló emberi tulajdonság, hogy a saját hívei körében, azaz az apostolok, a tanítványai körében kiválasztott egyeseket, akiknek elmondott valamit, a többieknek meg nem mondta el? Ha Jézus valóban egy teremtői képességekkel felruházott valaki volt, akkor 12 ember, apostol, akiknek az volt a feladata, hogy Isten igéjét terjesszék, részben ki volt rekesztve az ismeretekből. Ez a megközelítés túl „emberi”.

Folytatva a cikk értelmezését:

„Ezzel szemben a Genezis viszont úgy ábrázolja, mintha az Úr csak egy világot teremtett volna, noha a héber misztikus tanrendszer, a Kabbala név szintén tud a multiverzumról.”

Az a történelmi helyzet, hogy egy dogmatikus „(https://hu.wikipedia.org/wiki/Dogma_fogalom: A dogma tágabb, köznyelvi értelemben bármely tudományos, politikai, társadalmi vagy más tétel, vélemény, elv, amelyet túlzott tekintély véd; amelyet vizsgálni, vitatni vagy kétségbe vonni nem szabad”.) misztérium mit írt le (Kabbala név szintén) vagy mit tekintett ismertnek, nem igazolása a multiverzum létezésének.

Folytatva a cikk értelmezését:

„Még a fentieknél is sokkal nagyobb azonban az a különbség, ami abszolút lehetetlenné teszi a gnosztikus és a bibliai teremtésmodell összeegyeztetését – mert ez a Teremtő kilétéről szól. Míg ugyanis az Ótestamentumban az egész Mindenség létrehozója egyedül és kizárólag Jahve, addig az apokrif keresztény világképben Isten, pontosabban az Ő teremtő megnyilvánulásai: Atya, Anya és Fiú. Az Ószövetség istene Jaldabaóth néven Krisztus titkos tanaiban is szerepel, ám csak mint az anyag és az anyagi világ megalkotója. A felsőbb, halhatatlan dimenziókhoz semmi köze nincs: ő csak egy alsóbb szintű teremtő, aki mindössze tudatlanságból és gőgből állítja, hogy ő hozta létre az egész Mindenséget.”

Nagyon kritikusan fogalmaz a szerző, elemezve az ótestamentumi és az apokrif dokumentumokat a teremtésmodellről! Ugyanis nem veszi figyelembe azt a létező tényt, hogy a 12 apostol ugyanazokat az ismereteket kapta Jézustól, kizárva azt az érthetetlen magyarázatot, hogy egyes apostoloknak szándékosan nem adott át információkat. Ha valaki elhatározza, hogy 12 embert abba a helyzetbe hoz, hogy nekik mindent elmond, amit tudniuk kell, akkor csak azért, mert a fellelt evangéliumok annyifajta módon írták le a Jézus által átadott információkat, ahányan voltak, valószínű, hogy Jézus nem volt képben azzal, hogy az emberek felfogóképessége erősen véges. Ebből adódik az ugyanazon témájú evangéliumok különbözősége, és nem azért, mert Jézus titkolózott volna!

Az is érdekes jellemzése a feltárt evangéliumoknak, hogy a cikk írója kiáll amellett, hogy az ótestamentumi Teremtő hibás megközelítés, ezzel szemben az igazi az apokrif dokumentumokban leledzik. Egy nagyon egyszerű kérdést vetek fel. Ha ilyen totálisan különbözőek az ótestamentumi teremtéstörténeti és az apokrif evangéliumok tartalma, akkor valamelyik hibádzik, mert Jézus valószínűleg csak egyféle variációt mondott el a jelenlevő apostoloknak, legfeljebb az ettől a variációtól eltérő tanítását félreértették, de egyébként honnan vették ezt a „téves” tanítást?

A Földi ember teremtésének jaldabaóthi értelmezését egy későbbi részben foglalom össze. Itt csak azt kívánom megjegyezni, ami érdeklődésre tarthat számot, hogy a cikk írója szerint vannak „főistenek” meg „alistenek”. Nem nevetséges ez egy kicsit? Honnan veszi bárki is a bátorságot, hogy a Teremtőket úgy rangsorolja, mint a Földön az embereket?

Folytatva a cikk értelmezését:

„Lássuk tehát, mit tanított a világ keletkezéséről Jézus Krisztus!

Kezdetben nem volt más, mint Isten, mindenek Atyja, a szent (Szellem), a láthatatlan, aki tiszta fényben van, amelyet a szem semmilyen fénye nem láthat meg. Ő olyan teljes és tökéletes, hogy nincs benne hiány, nincs szüksége semmire. Nem mondható róla az sem, hogy létezik, de az sem, hogy nem létezik, mert felette áll minden fogalomnak és képzetnek. A legtöbb, amit mégis állíthatunk róla, az, hogy Ő a mérhetetlen Fény.”

(„János apokrif könyve, idézi: Giacomo Filoramo: A gnoszticizmus története, ford.: Dobolán Katalin, Kairosz Kiadó”)

„Ez a leírás egy transzcendens, végtelen, téridő feletti erőről, a Kozmikus Intelligenciáról szól. Kissé más, mint az Ószövetség nagyon is „gyarló” érzelmekkel rendelkező istene, aki olyannyira nem elvont, hogy személyesen beavatkozik az ókori Kelet történelmébe – lásd például Exodus vagy egyiptomi tíz csapás.”

Nem akarok visszakanyarodni az előzőekben általam már leírtakhoz, de már maga az első mondat is sántít! Miért? Azért, mert az evangéliumok „sokszínűségéből” már kiderült, hogy nem tudni, Jézus Krisztus valójában mit is mondott, bárki is állít bármit.

Igen merész az, aki kijelenti, hogy „Kezdetben nem volt más, mint Isten, mindenek Atyja, a szent (Szellem), a láthatatlan, aki tiszta fényben van, amelyet a szem semmilyen fénye nem láthat meg.” Aki ezt leírta, számtalan hibát vét, lássuk ezeket!

- Mi az, hogy „kezdetben”? A tudomány jelenlegi állása szerint a környezeti világunk kialakulásáról számtalan elmélet forog közszájon, igazából nem bizonyítva ennek időbeliségét.

- Mi az, hogy „Isten”? Csak gondoljunk bele, hogy Jézus az időszámításunk első éveiben lehetett a Földön, elég rövid ideig. Ekkor a Földi emberiség már kb. 50 ezer éve olyan agytérfogattal rendelkezett, mint napjainkban, tehát a környezete alakítására képes volt. Erre jön egy „lény”, nevezzük Jézus Krisztusnak, és elmagyarázza a tutit, amelyből a hallgatósága semmit nem ért! Ezekből az érthetetlen elbeszélésekből írott dokumentumok, evangéliumok keletkeztek, amelyek összességében teljesen ellentmondásosak. Én nem Istennek nevezném ezt a „lényt”, hanem a földönkívülinek, talán közelebb állnánk a valósághoz. Hogy milyen tulajdonságokkal lehetne ezt a Teremtőt felruházni? Hát biztosan nem „szent”. Miért? Ez egy, a Földi világon kívüli „lény”, aki megérkezett a Földre, hogy ismereteket adjon át. Nézzük meg a „szent” szó értelmét:

„https://wikiszotar.hu/ertelmezo-szotar/Szent: Vallási: Vallási szempontból tökéletes, és így vallásos tiszteletben részesülő (személy, tárgy, dolog)”.

Tehát ez a fogalom a Földi kornak egy késői szakaszában keletkezett, amelynek révén Jézusról nem mondható el, hogy tökéletes. Ha az lett volna, akkor az emberiség kezdeti fejlődési szakaszában tette volna a tiszteletét, nem pedig csak 2000 évvel ezelőtt.

A „Szellem” fogalma: „http://real.mtak.hu/9782/7/Szellemi termelési mód–maga a könyv4.A szellem fogalma ut.pd”f:

„A hívők és idealista gondolkodók számára nem probléma olyan működések feltételezése, amelyek az anyagtól függetlenek, s az ilyen működéseket vagy a priori és eleve létezőknek tekintik, vagy a szintén a priorinak és eleve létezőnek tekintett Istentől származtatják. A materialisták ezzel szemben azokat a jelenségeket, amelyeket a „szellem”, a „lélek”, a „gondolkodás” vagy az „érzelmek” kategóriáival szokták körülírni, az anyag működéseinek, s ezért, legalábbis elvben, az anyagi működéstörvényekből levezethetőnek értelmezik.”

Tehát egy lény szellemének megítélése teljesen ideológia alapú, így következik az is ebből, hogy a létező Földi világra értelmezhetetlen, mert a Földi világ anyagi alapú.

- A fény értelmezése a hiedelemvilágban teljesen abszurd. Nézzük a fénnyel kapcsolatos tudományos állásfoglalásokat:

„http://kepzesevolucioja.hu/dmdocuments/4ap/4_0972_001_101015.pdf:

A fény fogalma. A fény olyan elektromágneses sugárzás, amely a fényforrás energiáját 400-700 nm (1nm=10-9m) hullámhosszúságú sugárzás formájában továbbítja, és szemünkbe érve látásérzetet kelt. A fény nem az egyedüli elektromágneses hullám. A többi elektromágneses hullám nem kelt látásérzetet.

A fénykeltés folyamata: a fénykeltésben az atomok elektronjai játsszák a főszerepet. A fény keletkezése két lépcsőfokban játszódik le.

1. Az elektron elnyeli az átalakítandó energiát, gerjesztett állapotba kerül (saját pályájánál magasabb energiaszintű pályára ugrik).

2. Az elektron az instabil gerjesztett állapotból visszakerül stabil állapotba úgy, hogy visszaugrik saját pályájára. A két pálya közti energiakülönbséget (kvantumot, energiacsomagot) elektromágneses hullám formájában bocsátja ki. Nagyobb energiakülönbség esetén nagyobb lesz a kibocsátott fény rezgésszáma. Mivel a fényforrások sokféle atomjában a gerjesztéskor sokféle energiaszintkülönbség fordul elő, a fényforrások többsége egyszerre sokféle rezgésszámú (hullámhosszúságú) fénysugarakat bocsájt ki.”

A foton fogalma: „https://hu.wikipedia.org/wiki/Foton

A foton az elektromágneses sugárzások, többek között a fény elemi részecskéje, legkisebb egysége, kvantuma.

A modern fizika területén a foton az elektromágneses jelenségekért felelős elemi részecske. Az elektromágneses kölcsönhatás közvetítője, a fény, és a többi elektromágneses hullám minden formájáért ez a részecske felelős. A fotonnak nulla az invariáns (nyugalmi) tömege. Mint minden kvantumnak, a fotonnak is vannak hullám- és részecsketulajdonságai; teljesül rá a hullámrészecske-kettősség. A valódi fotonok, éppúgy mint az elektronok és a protonok, végtelen hosszú ideig élnek, ha nem kerülnek kölcsönhatásba más részecskékkel. Az úgynevezett virtuális fotonok – melyek megjelenése a határozatlansági reláció eredménye – élettartama azonban nagyon rövid. Amikor két elektron kölcsönhat egymással, virtuális foton cserélődik ki közöttük. A folyamat igen gyorsan zajlik le. Az ilyen rövid ideig létező foton tömege a határozatlansági elv értelmében nem zérus; minél rövidebb az élettartama, annál nagyobb lehet ez a tömeg.”

„https://afizikakalandja.blog.hu/2016/08/23/a_feny_es_anyag_kettős_termeszete_hullámok_és_reszecskek:

A fénysebességű mozgásból következik, hogy a foton nyugalmi tömege nulla! De a relativitáselmélet legfontosabb eredménye szerint az energia és tömeg egyenértékű, amit az E=mc^2 összefüggés fejez ki. Ebből az következik, hogy a foton is rendelkezik tömeggel: , de ez nem nyugalmi tömeg, hanem a fénysebességű mozgás által létrehozott mozgási tömeg. Tehát a fénysebességű mozgás a tömeg létrehozója. De mi az a fizikai objektum, ami eredetileg nullatömegű volt, de a fénysebességű mozgás által tömegre tesz szert? Itt én nem keresnék étert vagy valamilyen misztikus ősanyagot, szerintem a tér egyébként nullatömegű pontjai végzik a c sebességű mozgást. Foton esetén két mozgás kapcsolódik össze, az egyik a transzláció, a másik egy rotáció, amelynek frekvenciája a foton szokásos  frekvenciája, amelyik megjelenik az energia kifejezésében. A forgás kerületi sebessége is c, amihez az  sugár tartozik. Ez a sugár véges érték és megegyezik a fény hullámhosszával, mert a Lorentz-kontrakció csak a mozgás irányában következik be. A véges sugár, a mozgási tömeg és a c kerületi sebesség pedig magyarázatot ad arra, hogy honnan származik a foton impulzusnyomatéka, azaz a spin (az okfejtés megtalálható egyéb bejegyzésekben is, például