részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Éric-Emmanuel Schmitt: La traversée des temps 1. Paradis perdus.
Albin Michel, Paris, 2021

Fordította Lőrinszky Ildikó

Copyright © Editions Albin Michel – Paris 2021
A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication (P.A.P.) Kosztolányi, a bénéficié du soutien de l’Institut français en Hongrie.
Ez a mű a Magyarországi Francia Intézet támogatásával a Kosztolányi Könyvtámogatási Program (P.A.P.) keretében jelent meg.

Hungarian translation © 2023 Lőrinszky Ildikó
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítófotó © ivan-96/Getty Images

ISBN 978 963 620 161 6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc
Olvasószerkesztő Balázs Piroska
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A francia kiadás előszava

A La Traversée des temps (Időutazás) rendkívül nagyszabású vállalkozás: regényformába öntve meséli el az emberiség történetét, így idézve meg a történelmet, mintha Yuval Noah Harari Alexandre Dumas-val társulna…

Éric-Emmanuel Schmittet harminc éve foglalkoztatja ez a gigantikus terv, mely egész életútját végigkísérte. Egyéb művei (regények, novellák, színdarabok, esszék) árnyékában fáradhatatlanul dolgozott rajta, szüntelenül gyarapította történelmi, tudományos, vallási, orvostudományi, szociológiai, filozófiai, technikai tudását, s közben szabad utat engedett képzeletének, erőteljes, megkapó, felejthetetlen regényalakokat teremtve – kötődünk hozzájuk, azonosulunk velük.

Intellektuális fejlődése és írói tehetsége ötvözetéből olyan egyedülálló mű született, mely a kultúrák összeomlása közben vezet át bennünket egyik világból a másikba, azokat a pillanatokat kiemelve, amikor a véletlenek, a fejlődés és a forradalmak megváltoztatják a civilizációt. És ahogy a jelen minden egyes alkalommal rávilágít a múltra, a letűnt idők tanulságaiból saját korunkra ismerhetünk.

Ez a hihetetlen időutazás az újkőkorszakkal kezdődik, és a jelenben folytatódik. A kulcsszereplők – szerelmi történeteiken és küzdelmeiken keresztül – jelentős történelmi eseményeket, átalakulásokat tárnak elénk.

Ez a hatalmas kiadói kaland nyolc részből áll, és minden egyes kötete az emberiség történetének egy-egy meghatározó korszakát állítja középpontba: 1. Paradis perdus – Elveszett édenek (az újkőkorszak vége és az özönvíz); 2. La Porte du ciel – Az ég kapuja (Bábel és a mezopotámiai civilizáció); 3. Le Soleil sombre – A sötét nap (A fáraók Egyiptoma és Mózes); Megjelenés előtt: 4. La Lumière du bonheur – A boldogság fénye (Görögország a Kr. e. IV. században); 5. Les Deux Royaumes – A két birodalom (Róma és a kereszténység születése); 6. La Mystification – Az ámítás (a középkori Európa és Jeanne d’Arc); 7. Le Temps des conquêtes – A hódítások kora (a reneszánsz kor és Amerika felfedezése); 8. Révolutions – Forradalmak (Politikai, ipari, technikai forradalmak).

Bevezetés

Bizsergés.

Először bizsergés.

A szűnni nem akaró bizsergés egyre erősödik, előrenyomul, szétterjed, felaprózódik, megsokszorozódik, két, tizenöt, ötven bizsergés lesz belőle, végigfutnak a bőrön, felébresztik az érzékeket.

A férfi felnyitja a szemhéját.

Az éjszaka… A csend… A hűvös… A szomjúság…

Nézi a környező árnyakat. Megrémítené a sötétség, ha nem tudná, hol van. A nedves mészkőre görnyedve teleszívja tüdejét a serkentő, friss levegővel, mely feléleszti a zsigereit. A létezés gyönyöre… De jó is újjászületni! Jobb, mint megszületni…

A bizsergések munkájuk végeztével eltűnnek: a férfi már érzékeli a testét.

A magzatpózból kibontakozva óvatosan a hátára fordul, és aprólékosan átvizsgálja teste minden egyes porcikáját. Akaratának engedelmeskedve arca fölé emelkedik a karja, behajlanak az ujjai, ropognak az ízületei, keze lefelé indul, megsimogatja a mellkasát, végigfut a hasán, megérinti ágyékszőrzetét, hozzáér nedves péniszéhez. Megparancsolja bokájának, hogy lazuljon el, felemeli a lábfejét, jobbra-balra hajlítja, a levegőben köröz vele, aztán combját a törzséhez húzza. Tökéletesen uralja a testét. Felfedez-e valamilyen szövődményt, működési rendellenességet? Az aprólékos vizsgálat igazolja, hogy még egy forradás sincs a testén. Érintetlenül kapta vissza huszonöt éves kori önmagát.

– Noám…

Hangja visszaverődik a sötét barlangban. Huh! A hangjával sincs semmi baj.

Elkomorodik. A falakról visszaverődő szótagok megzavarják a légkört; egy szó, egyetlen szó hangzott el, és vele emberek, klánok, népek, nemzetek, maga a történelem tört be a barlangba, súlyos, nyomasztó fenyegetésként, végtelen távol attól a zsigeri boldogságtól, amelyet addig ízlelgethetett. Noám. Súlyos teherként nehezedik rá ez a név. Noám. Megszólíthatja önmagát, de nincs se anya, se apa, aki elsuttogná ezeket a hangokat. Noám. Magány. Végtelen magány. Az újjászületés ebből a szempontból rosszabb, mint a születés…

Felegyenesedik. Fejét beüti a barlang sziklafalába. Pár másodpercre megszédül, masszírozza a fejbőrét, megnyugszik. Vakon tapogatózva átevickél a szomszédos üregbe.

Hol rejtőzik az ajtó? Kezével vizsgálja a barlang falát, kitapintja a repedéseket, gyűrődéseket, de nyílást nem talál. Micsoda? Lehet, hogy a robbanástól beomlott a barlang, és elzáródott a kijárat? Dühödten folytatja a kutatást. Hiába. Lehet, hogy beszorult két sziklatömb közé? Felgyorsul a szívverése, liheg, izzad az alkarja.

Higgadj le! Kezdd módszeresen újra!

Noám letérdel, kijelöl egy támpontot, és megint végigtapogatja a falakat. Kezében marad egy kavics, majd egy második és egy harmadik: megtalálta az átjárót.

Behatol.

Jobbra.

Emlékszik, hogy a jobb oldalon hagyta a zsákját. Reméli, hogy még mindig ott van, és a robbanás nem…

Ujjai beleakadnak a nedves, szinte élő szövetbe.

Megkönnyebbülten kivesz a zsákból egy öngyújtót. Pár kihunyó szikra után fellobog a láng. A tűznyelv láttán káprázik a szeme, elfordítja a fejét. Hunyorog, elhomályosul a szaruhártyája. Mióta nem látott semmit?

Aprólékosan megvizsgálja a falakat, szeme közben hozzászokik a fényhez. A sziklának bőre van, fénylő, nedves, tág pórusú, rózsaszín, érzéki, nőies bőre, vonzó, puha redőkkel, amelyek hol nyakat, hol fület, hol hónaljat, hol ágyékot, ajkat, csiklót vagy egy hüvely titokzatos árnyát rajzolják ki. Noám összekucorodik a föld közepén, az anyaméhben, amelyben évezredek óta egyesül a cseppfolyós és az ásványi anyag. Ezeket a körvonalakat a cseppek rajzolták ki. Nem véső, hanem a szivárgó víz mintázta azt, ami körülveszi.

Merevedése van. Mulattatja a dolog… Mikor is szeretkezett utoljára?

A zsák mélyéről előhúz egy gyertyát, meggyújtja, aztán elteszi az öngyújtót, és előveszi a fehérneműjét, nadrágját, lenvászon ingét, szandálját.

Nevet. Eszébe jut a reggel, amikor meztelenül bújt elő a barlangból! Halálra rémített egy csapat parasztlányt.

Felöltözik, és kezében gyertyával kifelé indul az ismerős nyílásokon át. A szikla kanyarulatai lassú haladásra kényszerítik, a földön kúszik, kígyómozgással vonszolja magát fokról fokra, végigsurran egy folyosón, aztán odaér a hasadék nyílásához.

Szokatlan fény lepi meg. Zajok.

Mi ez? Csak nem törtek be a búvóhelyére? Máskor csak a víz moraját hallani. Elkoppantja a gyertyát, és óvatosan közelít a csipkézett nyíláshoz.

Hangok jutnak el a füléhez. A távolban finom motorzúgást hall. A kacskaringós útvonal végére érve lehajol, és nem hisz a szemének.

A barlangot megszállták. Nagy erejű reflektorok világítják meg az ásványi képződményeket. Vas mellvéddel szegélyezett út vezet a meredek lejtőkön át, hol a sziklába vájva, hol átjáróhidat képezve, helyenként, kilátópontként, teraszosan kiszélesedve. Most éppen járnak rajta. Időnként egy-egy ember kezében kis zászlóval egy csoportot terelget, és közben magyaráz. Arabul. Németül. Angolul. Franciául.

Noám visszafojtja a lélegzetét. Sose gondolta volna, hogy ilyen közel jutnak hozzá. Vigyázat! Nehogy észrevegyék, hogy erről a sziklaoromról figyeli őket.

Leguggol, védelmező árnyék borul rá, és a megvilágított barlangban olyan kromatikus játékot fedez fel, amelyről korábban sejtelme sem volt, visszafogott pasztellszínekkel, halványzöld, aranybarna, narancssárga árnyalatokkal. A mennyezeten vékony, merev cseppkövek, amelyek megannyi hajszálként meredeznek elő a sziklás bőrfelszínből, mint az elefántok kemény bőrpáncélján növekvő gyér szőrzet. A távolban elsimul a domborzat, lágyabb körvonalakat ölt, fényes felszínével szilárd felhőkre, kővé dermedt fellegekre emlékeztet. Mindenütt máshol felülről lefelé és alulról fölfelé gyarapodó cseppkövek nyújtóznak egymás felé, összeérnek, elkerülik egymást, szétválnak. A Természet kibontakoztatja féktelen bőségét: cseppről cseppre, századról századra, türelemről és gazdag fantáziáról tanúskodva burjánzó díszleteket szivárogtat ki a sziklafalakból, absztrakt és figuratív formákkal, amelyekben a gömbfelületek, törmelékfolyások, csomók egymásra rakódó rétegek, aggregátumok a geometria szabályainak engedelmeskednek, de fel is szabadulnak alóluk, hogy szarvat, oroszlánt, bikát, bősz harcost, dühödt istent mintázzanak. Egyik helyen gyertyatartókat formáz vagy gyertyákat olvaszt; a másikon medúzatemplomokat vagy káprázatos orgonasípokat épít; a maradékot meg kalcitkárpittal vonja be, egymásba fonódó drapériákkal és zsinórokkal.

Noám feszülten átgondolja, hányféleképpen juthat ki a barlangból. A hasadékot, amit ismert, eltorlaszolták a munkálatok, mást fog kitalálni. Most kell rögtönözni!

Amikor a betolakodók elhagyják a helyszínt, ruganyos mozdulatokkal, hátizsákostul leereszkedik a meredeken előrehajló sziklafalról; ujjaival, lábujjaival megkapaszkodva gyorsan ugrik egyik fogópontról a másikra.

– Mit csinál?

Harsány hangot hall. Németül hangzik el a kérdés.

Noám megpillant egy rőt hajú, virágos ingben feszítő vasgyúrót, aki az egyik pallóról szól hozzá. Tovább ereszkedik lefelé a sziklafalon, és arabul válaszol:

– Mintákat veszek a laboratóriumnak.

– Micsoda?

Az izompacsirta értetlensége láttán Noám németül is elismétli, erős arab akcentussal:

– Mintákat veszek a laboratóriumnak.

– Milyen laboratóriumnak?

– A Libanoni Szpeleológiai Társaságnak.

Noám gondolkodás nélkül vetette oda ezt a mondatot. Hallgatás a válasz. Már csak pár métert kell megtennie…

– A mindenit – kiált fel a német –, micsoda sziklamászó!

– Köszönöm – feleli Noám, miközben leugrik a betonútra.

– Hogy tanulta meg a nyelvünket?

– Egy évig Heidelbergben jártam egyetemre.

Noám elköszön, és gyors léptekkel távozik. Hol van a kijárat? Elkeseredik, ha belegondol, hogy sok év után először találkozik valakivel, és a beszélgetésük csupa hazugságból áll. Üdv az emberek között! Mindegy, nem számít. A férfi, aki látta, ahogy leereszkedik a meredek sziklafalról, nem gyanítja, hogy egy titkos kamrából bújt elő.

Turistacsoport közeledik, olyan lassan, mint egy ökörcsorda. Noám visszafogja a lépteit, halvány mosollyal köszön nekik, és lehajtott fejjel megy tovább, vigyázva, nehogy elcsússzon a vizes kövön.

A korlátra támaszkodva észrevesz egy mély vájatot, egy természetes kutat, amely látni engedi a föld alatti tó felszínét, nyugodt azúrja csillog a víz mélyére rejtett reflektoroktól. Lapos fenekű, elektromos csónak siklik rajta, fedélzetén tíz-tizenkét utassal. Hát innen jön a halk motorzúgás. Noám ebből arra következtet, hogy mindkét föld alatti csarnokba eljuthatnak a turisták, az alsóba csónakon, a felsőbe gyalog. Régen csak elvétve merészkedett pár sisakos fejű vakmerő az alsó csarnokba, a felsőről senki sem tudott.

Egyre többen bukkannak fel a folyosón. Fecserésznek. Száz különböző nyelv mosódik össze a hangzavarban. Noám ferde pillantással figyeli az öltözeteket: az egészen rövid sortot, mélyen kivágott pólót viselő bámészkodók tele vannak tetoválással. Hát ez meg mi? Mind tengerész? Vagy bandita? Még a nők is?

Noám megcsóválja a fejét; majd később fejti meg ezt a titkot.

„Kijárat”.

Zakatoló szívvel áthalad egy krómozott forgókereszten, aztán beveti magát egy betonozott falú mesterséges alagútba. Tíz méter. Húsz. Hatvan. Lehet, hogy tévedett? Nyolcvan. Kilencven méter… Ahogy megy előre, meglátja a nappali fényt, érzi melegét, beszívja az illatokkal teli levegőt.

Egy turistáktól hemzsegő kis téren köt ki. Elvakítja a napfény, ellankasztja a fullasztó meleg. Kábultan nekitámaszkodik egy korlátnak, és próbál egyenletesen lélegezni.

Körülötte helybeli árusok kínálják a portékájukat, ki frissítőt, ki fagylaltot, ki pisztáciát vagy sós mogyorót, ki emléktárgyakat – rongybabát, jegyzetfüzetet, vállkendőt, legyezőt, csészét, kanalat. A turisták ügyet sem vetnek rájuk, a kezükben tartott lapos kis dobozt figyelik; némelyik a füléhez emeli, és fennhangon beszél magában. Furcsa… Az egymással szemező kamasz fiúkat és lányokat leszámítva senki sem figyel másokra. Ez kapóra jön Noámnak…

Előveszi hátizsákjából a kulacsát, és iszik.

Mérlegeli a helyzetet: fogaskerekű vasút és drótkötélpálya köti össze az alsó üreget a felsővel, vagyis az ő barlangjával, amelyről korábban senki sem tudott. Noám szomorúan arra a következtetésre jut, hogy valószínűleg utoljára jár ezen a szívének oly kedves búvóhelyen. Újabb rejtekhelyet kell találnia arra az esetre, ha…

De erre jobb nem is gondolni!

Felsóhajt.

Menekülni. Mindig csak menekülni. És olyan régóta…

Miért?

*

Nekiiramodik. Rohan lefelé az ösvényen, erőtől duzzadó vádlijában és combizmában buzog a vér, orgazmushoz közeli izgalmi állapot lesz úrrá rajta. Ki kell tombolnia magát.

A Dzsa´íta-barlangot elhagyva félrehúzódott a tömegtől, megevett egy doboz tonhalkonzervet – a zsákjában rejtegetett értékes rakományból –, és most a Bejrútba vezető, tizennyolc kilométeres utat tapossa. Ebben a szürke kövek szabdalta, olaj-, tölgy- és citromfákkal beültetett, derűs völgyben elég, ha követi a szivárványszínű hullámokat vető Nahr al-Kalb folyót, amely a barlangból ered, és biztosítja a főváros ivóvízellátását.

Tűz a nap. A lábukat hevesen összedörzsölő tücskök hangos ciripelése közepette szinte felmorzsolódik a táj.

Noám elszokott a hőségtől, zsebkendőt csomóz a fejére, kezét szemellenzőként homlokához emeli, és gyakran megáll, hogy igyon. A környéken, a dombok tetején vagy oldalában zárdák, kápolnák, kolostorok, szentek hosszú sorával. A horizonton opálos fényű sáv szegélyezi a földet: a tenger.

Noám a hőségtől elcsigázva bandukol tovább, léptei nyomán porfelhő lepi be az utat. A napégette cserjéken se virág, se gyümölcs. A száraz, elsárgult, merev fűszálak összetöredeznek és a földre lapulnak. Az olajfák, a híres-neves olajfák, amelyek évezredek óta dicsőséget szereznek a térségnek, elhullatták leveleiket; csomós, egyenetlen törzsük szomjúságot kiáltva próbál kitörni a sziklából.

Noám aggódva figyeli a folyót: a meder nagy része üresen tátong, a csekély mennyiségű víz a folyóágy középen csordogál óvatosan, itt-ott néhány magányos, hamar elpárolgó tócsát hagyva maga után.

Kánikula?

Noámot egy kutya zavarja meg a merengésben.

Magas termetű, sovány, szálkás szőrű jószág, levedlett viperabőrt szaglászott a bozótban, amikor észrevette az arra sétáló embert. Megfordul. Ember és állat összenéz, és máris kapcsolatot teremtenek egymással.

Noám lassan leguggol; a kutya lassan, fesztelenül, vidáman közeledik, könnyed, hullámzó lépteit széles farokcsóválás kíséri.

– Hát szia! – suttogja Noám egy olyan nyelven, amelyet már senki sem beszél, de a kutya érti.

Tenyerében érzi a langyos, nedves kutyaorrot. Aztán megérinti az állat mellkasát, megsimogatja. A kutyából szerelmes sóhaj tör fel. Hosszan összenéznek, mintha végre viszontlátnák egymást, holott most találkoznak először. Eltűnik a táj. Megáll az idő.

– Egyedül sétálsz?

A kutya bársonyos homlokát összeráncolva mereven nézi Noámot, látszik a szeme fehérje, és ettől szomorú lesz a tekintete.

– Te megpróbálsz elvarázsolni engem…

A kutyából eltűnik minden tartózkodás és szemérem, lelkesen átengedi magát a simogató kezeknek.

– Rocky!

Rekedt kiáltás hangzik fel a folyópart menti bozótosból.

A kutya engedelmeskedik a hívásnak, és pajkos léptekkel eltűnik a tüskés borókabokrok mögött.

Noám továbbra is ott guggol a földön. Megborzong. Több érzelmet váltott ki belőle ez a váratlanul elé kerülő kutya, mint a váratlanul elé kerülő emberek…

Ki fogadta? Ki üdvözölte örömmel? Egyedül a kutya szemében csillogott önzetlen jó szándék.

Korholja magát: Noám, a végén még embergyűlölő leszel!

Megvonja a vállát, és folytatja az utat. „Embergyűlölő” – már nem ijeszti a kifejezés. Csak az gyűlöli az embereket, aki szereti őket. Csak az ostorozza felebarátait, aki jót vár tőlük.

A háztetők jelzik, hogy Bejrút külvárosában jár.

Milyen nevet válasszon? Milyen nemzetiséget? Miféle identitással maradhatna észrevétlen? Nem tudja, mi történt mostanában Libanonban, ahol konfliktusok és megbékélések végeérhetetlen sora követi egymást, tájékozódnia kell, mielőtt bármit is kérdeznének tőle… Tapasztalatból tudja, hogy akár egyetlen mondat veszélybe sodorhatja.

A város nagyobb területet foglal el, mint amikor utoljára itt járt… Vasbeton kockaházak. Egyszerű, négyemeletes épületek. A nagyvárosok peremén ritkán tárulnak építészeti műremekek az ember szeme elé. Az épületek között rozsdásodó buldózerek, levegőben lógó kábelek, fedetlen kukák és hulladéktárolók, szemétből csemegéző varjak.

Noám döbbenten megáll az útkereszteződésnél. Micsoda hangzavar! A légkalapácsok puskaropogását, a negyed áramellátását biztosító generátorok zúgását tovább erősítik a zajszennyezésben egymáson túltenni akaró kamionok, autók, motorkerékpárok, a lakások ablakából meg az üvöltő rádió vagy televízió hangja szűrődik ki az utcára.

Bejrútba érve kószál az utcákon. Egymáshoz érő testek. A taxisofőrök dudálnak, hogy utast szerezzenek maguknak.

Noám öntudatlanul figyeli a nőket, követi őket, karcsú alakjuktól megbabonázva. Ha megfordulnak, lehajtja a fejét, félrenéz, és másfelé folytatja útját.

Nem, nem fordulhat elő még egyszer! – mondja szitkozódva, amikor ráébred, mit csinál.

Amikor hátulról látta őket, mindegyikükről azt remélte, hogy Ő az! Amikor megfordultak, mindig sajnálta, hogy nem Ő az…

Elhessegeti a gondolatot, és megpróbál arra figyelni, ami körülveszi.

A járókelők azt a lapos kis dobozt tartják a kezükben, amelyet már Dzsa´ítában is észrevett. Noám elég gyorsan rájön, hogy telefonról, drót nélküli telefonról van szó. Hihetetlen fejlődés pár évtized leforgása alatt! De miért merednek az emberek a telefonra, amikor nem használják? Lecövekel egy lefátyolozott, rövidlátó bejrúti nő mögött, akit teljesen lefoglal a telefonja, és észreveszi, hogy a készülék fényes képeket bocsát ki. Sőt: a fiatal nő ceruza, toll és írógép nélkül ír üzenetet a képernyőn, tökéletes nyomtatott betűkkel!

Noám elgondolkodva folytatja útját.

Egy iskola előtt az aszfalton törökülésben ülő gimnazisták akadályozzák a forgalmat. Tábláikon felirat: „Ha nincs jövő, nincs iskola!” Noám kikerül egy kopasz újságírót, aki kamerával a vállán faggatja a diákokat:

– Mit akartok elérni a mozgalmatokkal?

– Ez nem mozgalom, hanem sztrájk – feleli tökéletes angolsággal a vékonydongájú kamasz, meglepően mély, öblös, férfias hangon. – Bojkottáljuk az óráinkat, hogy figyelmeztessük a felnőtteket, mozgósítsuk a lakosságot, felelős döntésekre kényszerítsük a politikusokat. Miért járjunk iskolába, ha veszélyben a jövő?

A romlatlan gyerekekre jellemző nemtörődömséggel úgy gondolja, hogy az interjú véget ért, és indul vissza a társaihoz; az újságíró követi.

– Nem túloztok? Világvégét harangoztok!

– Azok túloznak, akik eltakarják a szemüket és a fülüket, akik továbbra is úgy dolgoznak, kormányoznak, szavaznak, fogyasztanak, mintha mi sem történt volna.

– Az európai és amerikai fiatalokat utánozzátok!

– Pontosan. A Föld összes fiatalja áll szemben a Föld összes öregével.

– Nemzedéki konfliktusról volna szó: fiatalok és öregek állnak egymással szemben?

– A tudatos emberek az öntudatlan emberekkel.

– Háborúra készültök?

– Már késő: az összes fél elveszítette.

Felhangzik a müezzin imája.

Noám folytatja útját. Érzékelte a feszültséget, de nem tudja, miről van szó. Sürgősen ki kell derítenie, mi zajlik a háttérben.

Pénzt kell szereznem.

A zsúfolt utcákon át, a járókelők között cikázva, a Szent Irén rendelőintézet után eljut egy ínycsiklandó illatokat árasztó kávépörköldéhez; az utca túloldalán észrevesz egy üzletet, amelynek falai meghajoltak az épület súlya alatt.

Huh, még mindig megvan!

Az ablakokon le vannak húzva a redőnyök, a boltot nem jelzi semmilyen cégér, alacsony kis ajtón lehet bemenni a kövezett járdaszint alatt.

Noám lemegy a háromfokú lépcsőn, benyomja a szárnyas ajtót, amely először ellenáll, aztán enged – lármás csengettyűcsilingelést kiváltva. A helyiség tele van különböző méretű és alakú, lelakatolt ajtajú vitrinekkel, bennük ezernyi árucikk; Noám az ezüstneművel, ékszerekkel, üvegáruval, porcelánnal megrakott polcok mellett egy új mobiltelefon-gyűjteményt is észrevesz.

– Mivel szolgálhatok, uram?

Az üzlet hátsó részéből előbújik a pufók arcú kereskedő, ritkás fekete haja zselével van alacsony homlokára simítva, fürkésző tekintettel figyeli a közeledő Noámot, szederjes ajka mesterkélt mosolyra húzódik.

Noám a pultra hajítja a táskáját, olyan férfias mozdulattal, amely az egész földkerekségen azt jelenti: „Vigyázat, engem senki ne próbáljon átverni, mert nem állok jót magamért!”

A hatás nem marad el, a kereskedőnek ijedten összerándul a szemöldöke.

Néma csend lesz, Noám előhúz egy gyűrűt a zsebéből, végiggörgeti a tenyerén, megmutatja.

– Tessék.

A kereskedő finomkodó mozdulattal felemeli a hurkás ujjai közé szorított gyűrűt, és kenetteljes hangon megkérdezi:

– A kedves édesanyja hagyta önre ezt az ékszert, ugye?

Kétkedő grimaszt vág, amitől még pufókabb hatást kelt az arca.

– Nem divat ez a modell. Senki sem vesz már ilyen ékszert! Ez a foglalat, ez a stílus…

Gúnyosan elmosolyodik.

– Így, ahogy van, a kutya se venné át! A kő viszont…

– Egy rubin.

– Ehe…

– Egy nagy rubin.

– Nem olyan nagy…

– Egy nagy rubin.

– Jó, hát nem mákszemnyi, de azért…

– Ne próbáljon meg átverni. Beszéltem a kollégáival.

A pufók végigméri Noámot, a foga között mormolva:

– Tudja, hogy hívják ezt a boltot? A Negyvenek barlangja. Hogy miért? Ali baba és a negyven rabló miatt.

Apró, húsos mutatóujját Noám felé nyújtja.

– Önök negyvenen vannak, én meg egyedül. Önök mind egyformák. Én meg más vagyok.

– Tolvajnak néz?

– Orgazdának néz?

Kihívó pillantást vetnek egymásra. Noám betéve ismeri a jelenetet. Így folytatja:

– Megmutattam a gyűrűt…

– A kedves édesanyjától kapott gyűrűt…

– Az édesanyámtól kapott gyűrűt… más jótékony lelkeknek is. Damaszkuszban. Nicosiában. Vallettában.

A kereskedő meglepetten felkapja a fejét, és más hangon kezd beszélni.

– Szóval nem sürgős a dolog?

– Nem olyan sürgős, hogy rossz üzletet kössek. Mennyit kínál érte?

A pufók kereskedő ösztönösen összedörzsöli az ujjait, mintha képzeletbeli bankjegyeket számolna.

– Amerikai dollárban?

– Nyilván! – vágja rá Noám, akinek fogalma sincs, mit kellene válaszolnia.

A pufók felnéz a mennyezetre, úgy forgatja a szemét, mintha abakusz golyócskáit tologatná ide-oda, s végül azt mondja:

– Húszezer dollárt.

– Maga ékszert árul vagy ócskavasat?

– Húszezer, megmondtam.

– Negyvenezer!

– Huszonötezer.

Noám se szó, se beszéd, higgadtan visszaveszi a gyűrűjét, megtörölgeti, elteszi, sarkon fordul, és elindul a kijárat felé. Amikor kilép a küszöbön, és megcsörrennek a csengők, a kereskedő utánakiabál:

– Harmincötezer dollár!

Noám visszafordul, és búcsú helyett vág egy grimaszt. A kereskedő a becsukódó ajtóhoz rohan, és lábfejét az ajtófélfa melletti résbe szorítva kifeszíti az ajtószárnyat.

– Rendben van: negyvenezer dollár!

Egymás kezébe csapnak, Noámnak pacsuliszag üti meg az orrát. A kereskedő lihegve, lázas igyekezettel, mézesmázos modorban teával vagy kávéval kínálja a vendégét. Noám már bánja a dolgot: nem tudja, mennyit ér az ékszere, de az orgazda kitörő jókedve láttán kétli, hogy tisztességes árat kapott érte.

– Ajánlana nekem valakit, aki… útleveleket gyárt?

A kereskedőnek a szeme se rebben – Bejrútban továbbra is egymást érik a kémek és a legkülönfélébb árucikkekkel kereskedő csempészek –, és megad neki egy címet.

Noám kilép az üzletből. Elkábítja a sok ezer autó zaja. Meg a csiricsáré cégérek sokasága. Pihennie kell.

Hirtelen észreveszi, hogy egy limuzinból két keskeny bokájú, karcsú láb bújik elő, elegáns pántokból fűzött, aranyozott szandálba bújtatva.

Noámon remegés fut át. Szeme még várja, hogy megpillantsa a nő testét, de belül már valami azt súgja: Ő az!

Elakadó lélegzettel a falnak támaszkodik.

A karcsú láb földet ér, előtűnik a lágy ívű csípő, a hajlékony törzs, majd az arc. Vöröslő hajkoronájú, érzékiségtől izzó teremtés száll ki a kocsiból, zselézett hajú szeretője oldalán.

Nem Ő az.

Noám nehezen tér magához. Ellentétes érzelmek viaskodnak benne. Iménti megrendültségében legalább annyi félelem volt, mint vágyakozás. És most vajon megkönnyebbült vagy inkább csalódott?

Ő… Mindig Ő…

Csak azért hagyta el a világot, hogy elmeneküljön előle… Csak azért tér vissza, hogy rátaláljon?

*

Szerzett magának szállást. Ebben a parti sziklák közelében fekvő alacsony, tágas halászházban az özvegyen maradt Ghubril asszony nem kért tőle se útlevelet, se személyi igazolványt. Alig várja, hogy megjavíttassa rozoga kunyhója tetejét, nem sokat törődik az előírásokkal.

– Tessék, ezzel a jelszóval tud csatlakozni az internetre – mormolja.

Noám meglepetten viszi magával a kis kartoncetlit a rajta lévő számsorral, kockázatosnak érez bármiféle kérdezősködést. Végigmegy egy viaszfestékszagú folyosón, leteszi a csomagját a tiszta, meszelt falú szobában, amelyben ágy, keskeny íróasztal, hokedli, tévé és dohányzóasztal van elhelyezve. Az ablak mögötti balkon, mely olyan keskeny, hogy épp csak egy nyugágy fér el rajta, a tengerre néz. A bútorzat szegényes, de a kilátás pazar.

Noám, zsebében bankjegyekkel, elmegy az orgazdától kapott címre. Sürgősen hamis papírokhoz kell jutnia. Napközben, amikor a szállodai alkalmazottaknak vagy ingatlanosoknak azt mondta, hogy elvesztette az iratait, tekintetükből vagy azt olvasta ki: „Maga csirkefogó”, vagy azt: „Maga nem létezik”. És amikor az évszázados hagyományt követve oda akart csúsztatni nekik egy bankjegyet, csak rontott a helyzeten. Bármiféle helyváltoztatáshoz papírokat kell felmutatni, a társadalomban élő ellenőrzési vágy súlyosbodott, mióta legutóbb itt járt; a rendszer fontosabb, mint az ember…

A címben megadott kis házhoz érve karmazsinvörös ajtó előtt találja magát. Csönget. Semmi válasz. Újra csönget. Dörömböl az ajtón. Bekiált.

Az emeleti ablakon egy matróna dugja ki a fejét, szoros kontyba csavart hajjal, és ingerülten odaveti:

– Zárva vagyunk. A férjem holnap jön haza Bübloszból.

Noám köszönetet mond, és távozik. Annyi baj legyen. Sőt, annál jobb. Nyert egy kis időt, hogy átgondolja, melyik nemzetiség volna a legelőnyösebb az éppen aktuális jelenben. Több mint húsz nyelvet beszél, tudja, hogy sokféle hamis személyazonosság közül választhat. Bemegy egy nemzetközi sajtótermékeket kínáló könyvesboltba, és legalább negyven újságot vásárol össze; a bazárban szappant, fogkrémet, narancsot, egy fürt datolyát és egy üveg arakot vesz magának.

A Már Mikha’il negyedbe, az özvegyasszony panziójába visszatérve szájához emel egy pohár tejszínű ánizspálinkát, mintegy megünnepelve a világba való visszatérését, aztán leheveredik az ágyra, előveszi az újságokat, és átfutja a szalagcímeket. A fiatalok fellázadnak. Mindenütt! Az általános iskolások és a gimnazisták világszerte bojkottálják az órákat, az egyetemi campusok konganak az ürességtől; a diákok kint, az utcán követelik, hogy a kormányok hozzanak intézkedéseket a globális felmelegedés ellen.

„Globális felmelegedés”? Noám nem tudja, mit jelent a kifejezés…

Néhány cikk elolvasása után megérti: a Föld hőmérséklete emelkedik. A sivatagok egyre nagyobb területet foglalnak el; a korábban mérsékelt éghajlatú vidékek egyensúlya megbomlik, viharok és kánikula sújtja őket. Miközben nap mint nap újabb növény- és állatfajok tűnnek el, rendszeressé válnak a szélsőséges időjárás-változások. Ritkán válnak be az előrejelzések. Vagy minden elpusztul a szárazságtól, vagy mindent elönt az áradat. Noám riadtan nézi a fényképeket: elolvadtak az alpesi gleccserek, amelyeket korábban megmászott; a hatalmas, erőtől duzzadó félelmetes sarki medvék, amelyekre vadászott, most a nagyvárosok peremterületén kóborolnak, csontvázzá soványodva.

Noám az éjszaka során lesújtó hírek sorozatáról értesül. Már nyolcmilliárd ember él a Földön! Nyolcmilliárd ember használ benzint, gázt, vezet autót, száll vonatra, utazik repülővel, fogyaszt áramot. Nyolcmilliárd ember hajigálja el a nejlonszatyrokat, amelyek elcsúfítják a tájat és beszennyezik az óceánt. Nyolcmilliárd ember tolja egyre kijjebb a városhatárokat, a zöldterületek kárára. Nyolcmilliárd ember kér enni, miközben a kizsigerelt föld teljesen kimerül. Nyolcmilliárd ember akar húst enni, többet, mint amennyit az állatok adni tudnak. Nyolcmilliárd ember épít egy olyan iparra, amely bemocskolja az eget, beszennyezi a tüdőt, megmérgezi a folyókat, elpusztítja a növény- és állatvilágot. Nyolcmilliárd ember szennyezi a légkört. Nyolcmilliárd ember kizárólag a maga hasznát és örömét keresi. Nyolcmilliárd ember jottányit sem akar változtatni, miközben minden változik. A fogyasztási kényszer, a nyereségkultusz, az új piacok lázas megszerzése, a szabad kereskedelem gyászos forrongáshoz vezetett.

Noám dörzsöli a halántékát. Miközben ő sokéves álomba merült, a felelőtlen emberiség önnön pusztulását idézte elő.

A verejtékező Noám újra fellapozza azokat a cikkeket, amelyeket először olvasott a L’Orient-Le Jour, a Times, a Spiegel és a Le Monde hasábjain a kisiskolások, gimnazisták, egyetemisták mozgalmáról. Egyes tudósok már korábban figyelmeztettek a veszélyre, de a komoly társadalom kinevette őket, a fiatalok viszont lerántják a leplet a mérgezett ajándékról, amelyet a korábbi nemzedékek hagytak rájuk: ez az életforma elpusztítja az életet, a természet már nem természetes, a jövőnek nincs jövője. Az ifjúság gyakran haragra gerjed; ezek a mai fiatalok úgy adnak hangot elkeseredésüknek, hogy abbahagyják a tanulást. Az ő szemükben a Föld állapota a politika kudarcát bizonyítja. Mindegy, milyen rezsimről van szó, a hatalmasokat mindig a haszonszerzés irányítja. A pénz mindenáron!

Noám kimerülten hajítja az ágy végébe az újságokat. Tudja, hogy a gesztusa gyerekes – mintha a hírnök elzavarásával megszűnne a rossz hír! –, de nyomasztja a valóság.

Miért?

Miért „ébredt fel”, ha ez vár rá? Mi értelme visszatérni egy ilyen világba? Sok szörnyű dologgal találkozott már élete során, de ezt a jelenlegit különösen kegyetlennek érzi…

Bekapcsolja a tévét. A 31-es csatorna láttán azt hiszi, tévedésről van szó. Harmincegy csatorna? Képtelenség. A 31-es nyilván a libanoni országos adó, valamilyen emlékezetes dátumra utal… A távirányítót nyomogatva nyolcvan tévécsatornát futtat át a képernyőn, hüledezve; utolsó útja során legfeljebb kettő vagy három volt belőlük.

A riportok áradásokról, trópusi ciklonokról, természeti csapásokról, az éghajlatváltozás miatt menekülő emberekről és állatokról, olvadó jéghegyekről, az óceánok emelkedő vízszintje miatt lakhatatlanná váló partokról szólnak.

Noám kikapcsolja a készüléket, és felsóhajt.

Nem jön álom a szemére. Egész éjjel mozdulatlanul fekszik a bevetett ágyon. Tétlenül figyeli az órák múlását, bizakodás nélkül várva a hajnalt: a nappal nem hoz majd semmilyen gyógyírt a sebeire, semmilyen választ a kérdéseire, semmilyen megnyugvást a szorongására, csak indokot szolgáltat arra, hogy feltápászkodjon az ágyról. Érzi, hogy pokoli éjszaka áll előtte.

Hirtelen eszébe jut valami, és felkel.

Tétovázik. Fél, hogy téved.

Lehet, hogy…

Nem hagyja nyugodni a gondolat, bevésődik a fejébe, nem tágít.

Igen. Ez az… Meg kell tennem…

*

Noám most már semmit sem tud elviselni. Sem az álmot, sem az ébrenlétet. Sem saját magát, sem a többieket. Sem a tudatot, sem a felejtést.

Ezen a héten párbeszédet folytatott ezzel a letaglózó gondolattal. Hiába nyilvánvaló a dolog, ő ellenáll; hiába erőteljes, ő elveti; hiába érdekes, ő elfordul tőle. Egész élete során e gondolat ellen harcolt. Ha engedne neki, azzal megadná magát.

Minden reggel beül egy bisztróba a Már Mikha’il negyedben, ebben a zsibongó, felkapott városrészben, és édességet rendel a pincértől – fenyőmagos, pisztáciás, fahéjas, mandulás, diós, kókuszos süteményeket, mindegyiknek porcukorral van meghintve a teteje –, és orrában a méz, a rózsa, a narancsvirág illatával a nemzetközi sajtót tanulmányozza.

A hamispapír-gyártó nem tért haza Bübloszból. A felesége ezt minden alkalommal dühödten adja Noám tudtára, és kétségbeeséstől feldúlt arcáról lerí, attól fél, hogy a férje megcsalja. Noám kénytelen várni. Így nyugodtan törheti a fejét, hogy most milyen hamis személyazonosságot válasszon magának… A „ki vagy?” kérdésre időtlen idők óta hazugsággal válaszol.

A városokat a kávéházak töltik meg lélekkel. Nélkülük fojtogató volna a légkör, nem volna hol álmodozni. A keringő ventilátorok alatt, a vízipipázó vendégek és a kártyázó öregemberek között Noám figyeli, miről folyik a szó. Pár nap után jól ismeri a semmittevőt, aki minden energiáját az idő elvesztegetésére fordítja, az örökös kötekedőt, aki a gondolkodást összetéveszti a dohogással, az álértelmiségit, aki előszeretettel fejtegeti a divatos elméleteket, és a nyugtalan, örökösen vívódó, igazi értelmiségit. A záporozó információk a természeti erőforrások kimerüléséről, az ipari katasztrófákról, a visszafordíthatatlan hőmérséklet-emelkedésről szólnak.

– Dönthet úgy, hogy nem hisz nekünk – mondja a pultnál álló értelmiségi –, de a tudománynak hinnie kell. A tudósok azt mondják, hogy a természet összeomlással fenyeget.

Noám, aki a napokban újra felfedezte a lustálkodás és az evés-ivás örömét, elszégyelli magát a hedonizmusa miatt.

Hamarosan eljön az idő, amikor ez a világ nem létezik többé. Én vagyok az egyik utolsó szemlélője.

Aztán tudata észleli a szakadékot.

Hamarosan eljön az idő, amikor a világ nem létezik többé.

Minden egyes másodpercet kínosnak érez. Boldogsággal teli szívébe tőr hatol: hamarosan mindenki verejtékben úszik, levegőért kapkod, éhen vagy szomjan pusztul.

Soha többé…

A jelen nosztalgiával színeződik át.

Ezekben a pillanatokban újra visszatér a gondolat, mely fényt hozott éjszakája sötétjébe. Nem megoldást jelent, hanem tettre szólítja. Ha valóra váltaná, harcolna az üresség ellen…

Bejrút változatlanul élettől lüktet. Bár a barométer pirosba csúszik, és a tehetős libanoniak a hegyekbe húzódnak a forró nyár elől, az ezer színben pompázó, zajos, forgalmas városban zsúfolásig megtelnek a bárok, éttermek teraszai. A kiábrándult fiatalok nappal tüntetnek, éjszaka szórakoznak. Pesszimizmusuk egyáltalán nem lohasztja le az életkedvüket, sőt: mulatni járnak, nevetnek, iszogatnak, fellelkesülnek, nagyzolnak, rohannak egyik buliból a másikba, lehajtható tetejű autókban parádéznak, kedvenc zenéjüket bömböltetve. Mint egykor a szüleik… Mint egykor az őseik… Ennek a városnak van egy kitörölhetetlen vonása: az életöröm. Múlhatatlanul értékeli a mulandó pillanatot. Bejrútban az egymást követő nemzedékek évszázadok óta egy vulkán tetején táncolnak. Hogy mi a különbség a tegnap és a ma között? Régen a világnak ez a pontja volt veszélyben; ma az egész Föld.

A tömegben elvegyülő Noám szívének kedves ez a letűnt világok lenyomatával teli ma, ez a távoli vidékeket idéző itt. Ezernyi jelenlétet érez a mindennapok zsibongásában, a parasztokét, akik évezredek óta művelik ezt a tejjel-mézzel folyó völgyet, a nyersanyagokat importáló és remekbe szabott kézművestermékeket exportáló föníciai kereskedőkét, Hódító Nagy Sándor görögjeiét, a Ptolemaiosz-dinasztia alatti egyiptomiakét, a rómaiakét, a muszlim arabokét, a keresztes háborút vívó európai keresztényekét, a drúzokét, az Oszmán Birodalom törökjeiét, az itáliaiakét a velencei és genovai köztársaságból, a franciákét, az angolokét, a palesztinokét, a szíriaiakét… Kontinensek találkoznak ezen a szűk földsávon, a tajtékos tenger és a hófödte csúcsok között, ebben a kereskedőcsarnokban, ahová Ázsiából, Európából, Afrikából és Keletről érkezik az áru, ebben a csomópontban, ahonnan százfelé futnak ki az utak. Noám az utcákon kószálva örömmel jegyzi meg, hogy itt nem csak egyetlen nyelv, egyetlen politika, egyetlen vallás van. Minden meg tud itt gyökeresedni, de semmi sem merevedik meg. A város szüntelenül mozgásban van, folyton új alakot ölt. Amikor meglát egy büszke tartású öregembert, aki primőráruval megrakott taligát húz, ráébred, hogy még a gyümölcsök is különböző felekezetekhez tartoznak, a szőlő katolikus, az olívabogyó ortodox, az alma maronita, a narancs szunnita, a dohány síita, a füge drúz.

Csodálja ezt az országot, amelyet sorsa arra ítélt, hogy folyton a szakadék szélére sodródjon, de soha ne zuhanjon bele.

Esténként elérzékenyülve figyeli a nőket. Az összes nőt. A moletteket, selymes vállukkal és gömbölyded mellükkel, a karcsúkat, tiszta arcvonásaikkal, az aprókat, törékeny nádszáltermetükkel, a magasakat, impozáns tartásukkal, a fiatalokat feszes bőrükkel, az éretteket, fekete kontúrceruzával körülrajzolt szemhéjukkal, a barnákat, a szőkéket, a vöröseket, az őszülőket, a nehézkeseket, a mókásakat, a lassúakat és a fürgéket, azt, aki beszél és aki hallgat, aki táncol, és aki iszik, aki dohányzik, és aki nevet… Mindegyikben van valami rejtélyesen izgató, mindegyik őriz valami titkot, amit Noám szeretne megfejteni. Megszédíti Bejrút elbűvölő hercegnőinek forgataga. Időnként összeér a tekintetük. Noám vonzó. Tisztában van vele. Erős, jól kidolgozott testével, tiszta arcvonásaival, érzékien ívelt ajkával, fekete szemével, hosszú szempillájával húszéves kora óta felhívja magára a figyelmet. De semmit se kezdeményez, még akkor sem, amikor a másik arcjátéka jelzi, hogy nem volna ellenére.

Őmiatta?

Elveti a gondolatot. Nem csak Ő van a világon! Soha nem csak Ő volt! El kell felejtenie.

Nem – gondolja magában –, azért nem kezd új kapcsolatba, mert becsületes. Bejrútban az összes nőt kívánja, nem egyvalakit. Olyan, mint egy kamasz fiú, nem egyvalamire vágyik, hanem mindenre.

Meddig maradok becsületes? – szegezi magának a kérdést, mert esténként egyre nehezebben áll ellen a kísértésnek.

Éjfélkor, amikor a vér felforrósodik az ereiben, Ghubril asszonyhoz menekül, hogy megszabaduljon a vágytól, és ne sodródjon tévútra; de néha még ott is átlapozza az újságokat, azt remélve, hogy véletlenül megpillantja Őt egy fényképen.

A maradék időt előkészületekkel tölti, próbálja magához édesgetni a gondolatot. Hacsak nem a gondolat próbálja magához édesgetni őt. Kedden vett magának egy füzetet, szerdán három tollat, csütörtökön egy szótárt. Zuhanyzás után leül a zsámolyra, az egyszerű íróasztal elé, és úgy tesz, mintha engedelmeskedne a gondolatnak: ennek az alig pár perces rituálénak a segítségével talán sikerül majd ténylegesen tettre váltania.

Ezen a pénteken leül a szél és tajték csapdosta, sómarta sziklákra. Figyeli a lába előtt elterülő indigókék vizet, a hullámok sodrásában hol meghajló, hol kiegyenesedő hínárokat. Meditál. Hogyan tűnhetne el a Természet? Még mindig erősebb, mint az emberek, ezek a parányi, nevetséges hangyák, akik még megtébolyodva, féktelen tombolásukban sem tudják megváltoztatni a világmindenséget.

Hirtelen felkapja a fejét, mert megváltozik a fény.

Északon elsötétült az ég; szürke, majd koromszínű felhők lepik el a horizontot, olyan magasra kúsznak, hogy a déli táj alkonyi szürkületbe borul. Háta mögött felbőgnek a szirénák. A távoli búgás egyszerre több repülő érkezését jelzi.

Mi folyik itt?

Noám feláll.

A környező házakból előkerülő lakók tömeggé sűrűsödve figyelik a partot. Noám csatlakozik hozzájuk, és hallgatja, mit beszélnek.

– Nézzék a füstöt!

– Hihetetlen gyorsan terjed.

– Rettenetes…

– A tűzoltók azt mondták, hogy már egy hete megfékezték a tüzet, de újra fellángolt.

– A tűzoltók… Hányan vannak egyáltalán?

– Minden könnyen meggyullad a szárazság miatt.

– A szél fellobbantja a lángot.

– Ennél is rosszabb a helyzet, magával sodorja a szikrákat. Sem az aszfaltutak, sem a kőfalak nem állítják meg a tüzet. Továbbterjednek a lángok.

– Hat Scooperrel semmire se mennek!

– A hatóságok három negyedet kiürítettek.

– A francba, mindjárt ideér.

– Ez egy beépített rész, idáig nem fognak elérni a lángok.

– De közben megfulladunk!

Mindenki köhög. Noám zsebkendőt tart az orrához, nehogy belélegezze a levegőben keringő hamut.

Körülötte ki-ki a maga módján reagál, van, aki kék kövét megérintve akarja elűzni a rontást, van, aki a rózsafüzérjét morzsolja, mások kecskelábat vagy ördögűző medált szorongatnak, vagy megsimogatják Fatima kezét ábrázoló amulettjüket.

Szélsebesen hajt le a partra egy rendőrautó, a sofőr kezében hangosbeszélővel utasításokat ad:

– Menjenek haza! Zárják be az ablakokat! Terítsenek takarót vagy szőnyeget az ajtókra! Vegyenek fel szövetmaszkot! Érjék el, hogy a gyerekek és az öregek csak a legszükségesebb esetben menjenek el otthonról! Ismétlem: menjenek haza, zárják be az ablakokat, terítsenek takarót vagy szőnyeget az ajtókra!…

A tömeg idegesen szétoszlik.

Noám kaparó torokkal, szúró tüdővel siet vissza a szállására. A folyosón elhalad Ghubril asszony konyhája előtt, és látja, hogy az özvegy olvasztott ólmot hajít egy fazék forró vízbe. Az özvegy a sistergő, sercegő, füstölgő edény fölé hajolva elsuttogja a veszélyt elűző, szerencsét hozó varázsszavakat. Noám lábujjhegyen távolodik. Bejrút a természetfelettibe kapaszkodva próbálja leküzdeni a kétségbeesést.

Noám belép a szobájába. Az erkély mögött nem látszik sem az ég, sem a tenger: sötétbe borult a táj, holott dél van.

Ezúttal döntéssé érik benne a gondolat.

Leül az íróasztalhoz, és nekikezd.

Első rész
A tó

1.

Több ezer évvel ezelőtt születtem, patakok és folyók szabdalta vidéken, egy tó partján, amely tengerré lett.

Szerénységből vagy óvatosságból jobban örültem volna, ha soha nem írom le ezt a mondatot: árulkodik a sorsomról, amelyet eddig titokban tartottam. Ezernyi óvintézkedéssel rejtettem el az igazságot az emberek szeme elől; kerültem őket, hazudtam nekik; elmenekültem, utaztam, vándoroltam, új nyelveket sajátítottam el; elrejtőztem, félrehúzódtam, nevet váltottam, sminket és álruhát hordtam, megcsonkítottam magam; névtelenségre vágytam, sivatagi magányban éltem, néha még sírtam is. De ez sem számított. El akartam feledtetni magam az emberekkel, eltörölni magam után minden nyomot. Hogy mitől féltem? Hosszú életem biztosan érdekelte volna őket, mert az emberek a világ kezdete óta a halhatatlanságot keresik, a mennyben, a föld alatt, a földön, a vallásban, a tudományban, az utókorban; az enyém azonban – amiből semmit sem értettek volna – kizárólag gyűlöletet ébresztett volna bennük. A velem egyívásúak rájöttek volna, hogy… nem vagyunk egyívásúak. És a kezdeti csodálkozás után haragudtak volna, hogy én én vagyok, ők meg ők. Őszinteségem – erről mélységesen meg vagyok győződve – kizárólag haragot, féltékenységet, keserűséget, erőszakot váltott volna ki, egyszóval tragédiák sorához vezetett volna. Féltem a következményektől. Miattuk, nem magam miatt.

Több ezer évvel ezelőtt születtem, patakok és folyók szabdalta tájon, egy tó partján, amely tengerré lett.

Szerénységből vagy óvatosságból jobban örültem volna, ha nem írom le sem ezt, sem semmilyen más mondatot, mert olyan korban születtem, amely nem ismert semmiféle ábécét. Az emberek figyeltek. Megjegyezték, amit hallottak. Fejlesztették az emlékezetüket. Már négy évszázad volt mögöttem, amikor az írást feltalálták – később majd elmesélem, hogy ez milyen hatással volt rám. Bár ma húsz nyelven írok, melyek egy része feledésbe merült, más részét jelenleg is beszélik, változatlanul rendkívüli merészségnek tekintem, hogy az ember papírra vesse a valóságot.

Több ezer évvel ezelőtt születtem, patakok és folyók szabdalta tájon, egy tó partján, amely tengerré lett.

Szerénységből vagy óvatosságból inkább soha nem írtam volna le ezt a mondatot az embereknek, akik olyanok, mint a semmi gondolatának fogságában élő állatok. Egy német közmondás úgy tartja: „Az ember már születésekor megérett a halálra.” Pontosabban: az öntudatra ébredő ember azonnal szembesül önnön mulandóságával. Kezdettől fogva képtelen elfogadni legjellegzetesebb vonását, halandósága tudatát. Hogy mi következik ebből? A természeténél fogva frusztrált, lényegileg vigasztalhatatlan ember boldogtalanságra van kárhoztatva.

És én, aki oly sok korszakot túléltem már, vajon ismerem a boldogságot? Engedjék meg, hogy történetem elbeszélésével válaszoljak a kérdésre.

Több ezer évvel ezelőtt születtem, patakok és folyók szabdalta tájon, egy tó partján, amely tengerré lett.

Szerénységből vagy óvatosságból inkább soha nem írtam volna le ezt a mondatot.

Márpedig ma este papírra vetettem.

Miért döntöttem úgy, hogy megtöröm a hallgatásomat?

Félek.

Századok sokaságát éltem át, de most először félek…

*

Azt mesélték nekem, hogy esett. Simogató, lágy, meleg eső hullt alá az égből. Kibontakoztatta a hamarosan felragyogó szivárvány színeit.

Cölöpházunkban Anyának elfolyt a magzatvize. Én pedig fürgén kicsusszantam belőle, mint egy hal, egyenesen bele a nagyanyám, Mamasa barnára cserzett kezébe. Bár elsőként tettem meg ezt az utat, a szülés nem tartott sokáig.

– Erre teremtettek – mondogatta büszkén Anya, tíz húgomra mutatva.

Lehet, hogy őt csodás, kerek csípőjének köszönhetően arra teremtették, hogy gyerekeket hozzon a világra, de nekem is kiváló adottságaim voltak ahhoz, hogy megszülessek. Vékony, hajlékony, könnyű testemmel, sima bőrömmel olyan életvágy munkált bennem, mely azóta sem csillapult.

Hogy melyik nap születtem? Az esős napon. Melyik hónapban? A tapadó sár havában, amely a vetés hava után következett. Melyik évben? Százharmincnégy évvel az ilodéi csata után. Fiatalkoromban senki sem emlékezett az ilodéi csatára, de ettől kezdve számítottuk az időt.

Tehát több évezreddel ezelőtt, 134-ben születtem. Túlságosan sok korszak telt el, túlságosan sok társadalom omlott össze, túlságosan sok civilizáció tűnt el azóta ahhoz, hogy valamilyen ismert naptárrendszerből kiindulva gombolyítsam fel a genealógia fonalát. Olyan korban jöttem világra, amelyben az emberek nem mérték folyton az időt úgy, mint manapság, nem voltak se születési dátumok, se keresztelők, se anyakönyvi kivonatok, se születésnap-kultusz, csak közös emlékek. Ettől még megszülettünk, otthonra leltünk a világban, örömet találtunk benne. Egy reggel megszülettünk: ünnepelést csaptak a hírre. Egy este meghaltunk: ez alkalomból is ünnepet kerítettek.

Normális embernek látszottam, aki normális anyától és normális apától származik; először normális gyerek voltam, aztán normális felnőtt lett belőlem, aki megsebesül, aki vérzik, aki megriad a veszélytől. Mindaddig, amíg azon a kis szigeten meg nem történt, hogy… De ne szaladjunk előre!

Mikor kezdődik egy ember élete? A születésekor, amikor kibújik az anyaölből?

Nem, hiszen hónapokat töltött ott.

A fogantatásakor, amikor a hímivarsejt összeolvad a petesejttel?

Nem, hiszen a sperma és a petesejt már jóval a találkozásuk előtt ott volt a nemző szülők testében.

Akkor az apa és az anya születésekor?

Ez sem igaz, hiszen az apát és az anyát is szülők nemzették, akiknek szintén voltak szüleik, akik maguk is szülőktől származtak, akik… A leszármazási sor vég nélkül folytatható. Határozzuk meg a pillanatot, amikor a gének megkezdték genetikai útjukat? Térjünk vissza az első férfihez és az első nőhöz? Nem fogjuk megtalálni sem az első férfit, sem az első nőt… Több millió elem létezik bennünk, amelyek fenntartják a létünket, amelyek korábban is léteztek. Az élet sohasem kezdet, mindig eredmény. Azelőtt, ami van, mindig volt valami.

Én mégis tudom, mikor kezdődött az életem. Teljes bizonyossággal. Akkor, amikor megismertem Nurát. A sziporkázó Nurát. A felséges Nurát. A rettenetes Nurát. Anyám után egy másik nő adott életet Noámnak, egy nő, aki… Bocsánat, előreszaladtam, pedig semmi szükség rá… Nézzék el az ügyetlenségemet, gyakorlatlan vagyok az írásművészet terén. Meg aztán… hogy is tudnám megállni, hogy szóba hozzam Nurát?

Az én időmben hamar véget ért a gyerekkor. Nem tanultunk sem olvasni, sem írni, éveinket nem tagolták szakaszokra az iskolai osztályok. Nem jártunk iskolába, de rengeteget tanultunk: tisztelni az Isteneket és a Szellemeket, vadászni a fogyasztásra alkalmas állatokra, elpusztítani a kártékony állatokat, megvédeni magunkat a harcias állatoktól, megszelídíteni a háziállatokat, őrizni a kecskenyájainkat, megfejni a muflonokat, bogyókat szedni, magot vetni, növényeket termeszteni, öntözni, megvédeni őket a ragadozóktól, összegyűjteni, tartósítani. Tanulnivalóink közé tartozott a higiéné, a testfestés és a hajápolás is. Mindemellett ott volt még a főzés, a szövés, a varrás, a harc és a fegyverkészítés.

A gyerekkor hamar véget ért. A szőrösödni kezdő fiúkat férfinek tekintették; a lányok az első havi vérzésük után nőnek számítottak. Ezeket az átváltozásokat pontos, rendkívül szigorúan betartott, sokszor kegyetlen szertartások tették emlékezetessé, amelyek bennünk, gyerekekben legalább akkora félelmet, mint várakozást keltettek. A pubertáskorba érő kamaszokból a szülők kölcsönös választása alapján párokat formáltak.

Tizenhárom éves koromban összeadtak Minával. Tizenhárom éves koromban a péniszem behatolt egy hüvelybe. Tizenhárom éves koromban a spermám bekerült egy méhbe.

Nem váltott ki belőlem különösebb lelkesedést.

Persze, rendszeresen csináltam, de szívesebben játszadoztam a kutyákkal, ugrándoztam a kecskékkel, terelgettem a muflonokat, figyeltem a hegyi patakok csörgedezését, sőt – bevallom – verekedtem a barátaimmal. Nem idegenkedtem a szeretkezéstől, de nem is hozott tűzbe. Lagymatag szenvedélyem nem jelentett problémát sem nekem, sem a környezetemnek. Nem azért volt mellettünk egy nő, hogy felfedezzük az érzéki gyönyört, vagy révületbe essünk; hanem azért, mert minden férfit összekötöttek egy nővel, mihelyt felserdült. Örömérzet vagy kelletlenség, ezek az árnyalatok nem szerepeltek sem a beszélgetéseinkben, sem a gondolatainkban.

Mina iránt érzett csekély lelkesedésemet akkoriban a saját testiségem kiváltotta undorral magyaráztam: taszított a spermám szaga – egyhetes döglött haléra emlékeztetett –, zavarba ejtett a látványa – miért lesz a fehér színből átlátszó, aztán meg sárga, és miért szárad meg olyan gyorsan egy pépes anyag? A Mina testéből áradó illatokat viszont nem éreztem ilyen zavarónak, így neki semmit sem vetettem a szemére.

Ártatlanságomban, lustaságomban, engedelmességből és megszokásból nem vettem észre, micsoda kényszernek vagyok alávetve: közösségünk arra sarkallt, hogy akkor is szeretkezzem, ha nem érzek rá kedvet. Hiába serkedt ki a szőrzetem, vágyam nem lobbant fel. Persze, előfordult, hogy társaimmal a bokrok mögé bújva lestük a patakparton mosakodó szomszéd lányok mellét, fenekét, csípejét… De hát a leselkedés vajon vágyakozást is jelent? Elég, ha a fiúk egymás között bujálkodásról beszélgetnek, és a szavak máris belső képekké, rögeszmékké, ábrándokká válnak? Nem ismertem a mohó vágyat. Akkor repültem volna Mina karjaiba, ha hiányoztak volna a nők; akkor tudtam volna mámorítóan egyesülni vele, ha alig vártam volna, hogy magamhoz öleljem, hogy a combjaim közé zárjam. A társadalom innom adott, mielőtt szomjaztam volna. Tizenhárom évesen megnősültem, és szeretkeztem a feleségemmel; nem az élvezetet kerestem, csak a szokásoknak engedelmeskedtem.

Pedig ismertem a testi gyönyört, valamivel korábban átéltem az orgazmus szédületét… De mindent a maga idejében. Bocsánat, lezárom ezt a fejtegetést, nehogy összekuszálódjon az elbeszélésem fonala.

Noám tehát Mina mellett élt és boldogult a falujában.

Nem gondoltam, hogy jelentős személyiség vagyok.

Nem gondoltam, hogy személyiség vagyok.

Nem gondolkodtam magamról.

Sorjáztak a napok, évszakok. Együtt meneteltünk. Nem az én történetem, hanem a mi történetünk részese voltam, az enyéim közé tartoztam, ugyanúgy, mint ők. Azt hiszem, semmi különöset nem vártam az élettől, csak azt, hogy folytatódjék.

Mina fiúgyermeknek adott életet, aztán egy lány, majd egy ikerpár következett. Ami azt jelenti, hogy lett egy fiam, egy lányom, aztán ikreim.

Alig egy évet éltek. Anya, aki olyan büszke volt a tizenegy gyerekére, tizennyolc szülés árán érte el ezt az eredményt. Az utódnemzés kemény, hálátlan, kudarcokkal terhes munkának bizonyult. Befogadtunk egy gőgicsélő kis húsdarabot, törődtünk vele, etettük, itattuk, gondoskodtunk a nyugalmáról, de ügyeltünk arra, hogy a törékeny kötelék, mely hozzánk fűzi, ne legyen se túl erős, se túl szoros. Ha kötődni akartunk egy gyerekhez, türelmesen kivártuk, amíg hétéves lesz, mert addigra legyőzte a gyermekbetegségeket. Ma vannak, akik az „észszerűség korának” nevezik a hetedik életévet; valaha azt a korhatárt jelentette, amelytől kezdve észszerűtlen kockázat nélkül lehetett szeretni egy gyereket.

Az ember vajon köteles szeretni a gyerekeit? Körülöttem ez sokaknak meg sem fordult a fejében; a közösség már akkor is tisztelte őket, ha serdülőkorukig nevelték és táplálták őket. Mi szükség volna a szeretetre? A szeretet megkönnyíti az apaságot vagy az anyaságot?

Mina imádta a gyerekeit, és ez nagyon boldogtalanná tette. Haláltusájuk láttán könnyekben tört ki, aztán mélységes közöny és fásultság lett úrrá rajta, és ilyenkor nem engedte, hogy hozzáérjek. Én ösztönösen távol tartottam magam az újszülöttektől, ott voltam, ha kellett, elvégeztem a szükséges teendőket, de túl sokat nem foglalkoztam velük.

Most, ahogy újraolvasom ezeket a sorokat, megállapítom, milyen önfeledten mesélek az akkori életemről.

Ez az önfeledt hangnem tökéletesen illik az elbeszélésemhez… Önfeledten éltem. Nem tudtam, hogy Noám elkülönülhet a többiektől, egyedi ember lehet belőle, akinek saját gondolatai, kedvtelései vannak, eldöntheti, mire törekszik, és mire nem. Nem valaki más voltam, hanem mindenki más.

Nurával kellett találkoznom ahhoz, hogy minden megváltozzon… Nem! Megint előreszaladok. Folytassuk ott, ahol abbahagytuk.

Falubeli életünk szorgos munkával és aggodalommal telt. Nem háborgott a gyomrunk, de nyugtalan volt a szívünk. A kegyes Isteneknek és Szellemeknek köszönhetően, a halban gazdag tónak és folyóknak köszönhetően, termékeny mezeinknek és kövér állatainknak köszönhetően nem féltünk az éhségtől, de rettegtünk a Vadászoktól, akik hol magányosan, hol szervezett bandákban törtek ránk. A béke nem létezett, remény sem volt rá; szüntelen riadókészültségben álltunk. Semmi sem garantálta a rendet és a biztonságot, óvakodnunk kellett, ébernek lennünk, védekeznünk, harcolnunk, máskülönben kiraboltak és legyilkoltak minket.

Akkoriban hullottunk, mint a legyek. Persze mindenki csak a maga egy életét veszíthette el, de igen változatosak voltak a kiváltó okok. Meghaltunk, mert eltaposott egy medve, felöklelt egy vadkan, széttéptek a farkasok; meghaltunk, mert lezuhantunk, megsérültünk, felszökött a lázunk, gyomormérgezést kaptunk, meghaltunk, mert baj volt a fejünkkel, a szánkkal, a fogainkkal, a beleinkkel, az ülepünkkel; meghaltunk, mert sírba vitt törött csontunk, dagadó lábunk, gennyező sebünk, sárguló bőrünk, a testünket ellepő var, a beleinket felpuffasztó daganat; meghaltunk, mert elgyengültünk, kimerültünk, megfertőződtünk, lesújtott ránk az ellenség. Senki sem az öregségtől halt meg. Az idő nem cseppenként adagolta a halált, nem volt rá ideje…

A Tó népei békében éltek egymással. Egységet teremtettek köztünk mindennapi tennivalóink és a Láthatatlanok iránt érzett hódolatunk: megosztoztunk a tavon és Szellemén, a folyókon és Lelkeiken, a forrásokon és Nimfáikon, akiknek ápoltuk a kultuszát. A Természet bősége folytán nem kellett versengenünk egymással, szívélyes volt a viszony a falvak között. Tárgyakat és nőket cseréltek. Hogy miért cseréltek tárgyakat? Mert volt egy kőfaragó, aki kitűnő bárdokat állított elő, az unokatestvére meg éles nyílhegyeket fabrikált, volt egy ékszerész, aki végtelenül kifinomult nyakláncokat készített csontból, volt egy takács, aki színes vásznakat szőtt, egy cserzővarga, aki tökéletesen puhává tudta varázsolni az állatok bőrét. Hogy miért cseréltek nőket? A szomszéd faluban jobbakat, távolabb meg egészen kivételes nőket lehetett találni? Olyan titkos szükségszerűség állt e meggyökeresedett szokás hátterében, amelyre nem tudtunk magyarázatot adni.

Mit ismertünk ezenkívül a világból? Egyikünk sem merészkedett háromnapi járóföldnél távolabb a folyótól – vagy nem tért vissza onnan. Olykor-olykor előfordult, hogy egy egzaltált és szószátyár utazó, akit vendégszeretően fogadtunk, az éjszakai nyugovó előtt más tavakról, szeszélyes, háborgó, gyilkos, viharosan hullámzó, ihatatlan vizű tavakról mesélt nekünk. Mulattattak ezek a hóbortos agyszülemények, de nem vettük őket komolyan, és mindössze két dolgot szűrtünk le belőlük: a mi falunk a világ közepe, és minden más népnél többet érünk.1

Több ezer éves tapasztalatom azt mutatja, hogy az emberek mindig hajlottak a rasszizmusra; mi sem magától értetődőbb – hogy ne mondjam, természetesebb – annál, mint hogy az egyik csoport megveti a másikat.

A tóparton úgy gondoltuk, hogy mi, a Letelepültek felsőbbrendű emberiséget alkotunk a Vadászok nemtelen fajával szemben. Nem beszéltek emberi nyelven – a miénken –, állathangon kiáltoztak, és úgy tettek, mintha értenék egymást – de hát a kutyák is megértik fajtársaik ugatását… Meg aztán bűzlöttek, alig mosakodtak, hemzsegtek rajtuk a bolhák, és rémesen táplálkoztak. Na és a szabad ég alatt aludtak, vagy barlangokban, mint a farkasok, vagy legjobb esetben állatbőrökből tákolt kunyhókban, amelyeket felhúztak, aztán lebontottak, nem tudták, milyen egy rendesen megépített ház, nem érdekelte őket semmi más, mint a gyilkolás, a közösülés, az evés és az alvás. Olyanok voltak, mint az állatok! Csak arra voltak képesek, hogy lemészárolják a kiszemelt zsákmányt, vagy leszedjék a fákról a gyümölcsöt. Ha kifosztottak egy területet, továbbálltak; aztán évekkel később, amikor újra megtelepedtek ott a növények és az állatok, visszatértek, és újra feldúlták. Fosztogatók! Ahelyett, hogy megtanulták volna, hogyan kell megfigyelni és aztán termeszteni a növényeket, ahelyett, hogy csordákba terelték volna az állatokat, amelyek ellátták volna őket tejjel, bőrrel és hússal, örökös vándorlásra ítélték magukat. Nem termeltek, csak romboltak. Míg mi, a Letelepültek magokat és füstölt halat raktároztunk el, hogy átvészeljük a nehéz hónapokat, ők napról napra tengődtek – a legélelmesebbek időnként magukkal vittek egy-egy zsák mogyorót, de a legerősebbek megölték a legélelmesebbeket, hogy megszerezzék az ennivalót.

– Mindenesetre megölik a gyerekeiket – mormolta Anya, az ártó Démonokat elűző borostyánkő amulettjét simogatva.

A „gyerekgyilkosok”: így emlegettük a barbárokat. Nem tudtuk, mennyire legenda ez vagy igazság; amikor láttuk, hogy a vadász anyák vagy apák bármire készek voltak azért, hogy a magukhoz szorított lurkónak enni adjanak, nehezen tudtuk elképzelni, hogy lemészárolják az utódaikat.

– Felfalják őket – sugallta Abida, a húgom.

– Micsoda szörnyűség! – kiáltotta Bibla, a legkisebb testvérem. – Az emberek nem eszik meg egymást.

– A vadászok nem emberek!

Olyan sokszor veszekedtünk ezen, hogy egy este apám, Pannoám a következő magyarázattal állt elő:

– A Vadászok kevesebb gyereket hoznak világra, mert nem tudnak egyszerre több kicsivel kóborolni. Minden szülő egy csecsemőt hordoz a testére erősítve. Csak akkor vállalják az új gyerekkel járó terheket, ha az előző már szökdécsel. Soha nem alapítanak nagycsaládot úgy, mint mi.2

Apám igyekezett méltányosan fogalmazni, még akkor is, ha a Vadászokról volt szó, akiktől köztünk, a Tó népei körében mindenki rettegett.

Amikor nagyapámat, Kaddúrt harmincéves kora körül elvitte egy hasát felpuffasztó betegség, apám lett a falu vezetője.

– Pannoám? Senki sem ér fel vele! – mondogatták az emberek.

Pannoámban megvolt minden vezetői erény, és ezt ráadásul első pillantásra látni lehetett. Nemcsak termetével – hosszú lábával, széles vállával, kidolgozott izmaival – parancsolt tiszteletet, arca is magabiztosságot és derűt sugárzott. Bár vastag nyaka, előreugró állkapcsa, a halántékán kidagadó lila erek jelezték, hogy nem idegen tőle az erőszak, magas homloka értelmet, tekintete szelídséget, telt ajka érzékiséget sugallt. Puszta ránézésre is azt testesítette meg, amit az emberek egy férfitől vártak, amit egy vezértől reméltek.

– Látni és előre látni, Noám – hangoztatta. – Látnod kell és előre látnod. Nem érheted be azzal, ami van, azzal is foglalkoznod kell, ami lesz.

Pannoám figyelme olyan messzire terjedt, hogy sok mindent átalakíttatott.

Elrendelte, hogy költözzünk ki faházainkból, amelyeket telente, alacsony vízállás idején építettünk a sáros földbe vert cölöpökre.

– Miért változtassunk? Mindig így csináltuk! – tiltakoztak a lakók.3

– Emelkedik a vízszint.

– Attól függ, milyen évszak van.

Az emelkedő vízszint év közben egy férfi átlagmagasságának akár kétszeresét is elérte. Ősszel házgerendáinkat nyalogatta, elérte, sőt olykor el is árasztotta a padlót. A Tó népei a haragvó Szellemeknek tulajdonították ezeket az áradásokat, ezért semmi más nem jutott eszükbe, mint hogy áldozatokkal és ajándékokkal próbálják kiengesztelni őket. Amikor a víz visszahúzódott, úgy gondolták, ájtatosságuk elnyerte jutalmát, az Istenek megbékéltek.

Pannoám szerint az átlagos vízszint folyamatosan emelkedett, bár ezt sokan tagadták. Mivel egy ház tíz évig tartott ki – a tölgy valamivel tovább bírta, mint a fenyőfélék –, minden családnak a tótól távolabb kellett új házat építenie, soha nem maradhattak az eredeti helyükön, ami jelezte, hogy a víz folyamatosan felemészti a földet.

– Nem sorscsapás ez, Noám, hanem változás.

– Mennyiben más a kettő?

– A sorscsapást elszenvedi az ember. A változáshoz alkalmazkodik.

– De imádkozunk a tó Szelleméhez, a folyók Lelkeihez.

– Kétlem, hogy a tó Szelleme és a folyók Lelkei a Letelepültek vágyaihoz alkalmazkodnának. Ha az Istenségek úgy döntöttek, hogy terjeszkedni akarnak, terjeszkedni fognak, bármit kívánjanak is az emberek. Nekünk kell engedelmeskednünk nekik, Noám, fölöttünk állnak.

Sikerült meggyőznie a lakosokat, ahogy korábban engem, hogy egy száraz, biztonságos területen építkezzenek, amely a tó vízszintjénél magasabban feküdt. És az egész falu arrébb költözött. Apám az alkalmat kihasználva elrendelte, hogy az összes ház két részből álljon, az alapzat kőből készüljön, a fából ácsolt tartószerkezetet pedig tapasszák be sárral; ezek a falak szilárdan ellenálltak a szélnek és az időjárás viszontagságainak.

Pannoám, aki fejlődésem érdekében elvárta, hogy mindenhová elkísérjem, rábírta a lakosokat, hogy szervezzék meg a külső veszélyek elleni harcot. Létezett már nálunk valamiféle munkamegosztás – voltak, akik fazekasmunkát végeztek, mások szövéssel vagy kötélveréssel, kő- vagy fafaragással foglalkoztak –, Pannoám ezt akarta továbbfejleszteni.

– Egyeseknek kizárólag a falu védelme lesz a feladata. Minden más munka alól mentesülve szembeszállnak a magányos csirkefogókkal és a Vadászok hordáival.

A falusiak háborogtak:

– A barbárok nem támadnak ránk mindennap! Az a terved, Pannoám, hogy mi – a földművelők és állattenyésztők – tartsuk el a semmittevőket, akik csak hébe-korba fognak dolgozni?

Apám azzal érvelt, hogy a „semmittevők” mindennap gyakorolni fogják a fegyverforgatást, a birkózást, tökéletesítik fejszéiket, késeiket, lándzsáikat. A közösség erőfeszítéseiért cserébe ők akár életük árán is megvédelmezik őket.

– Ugyanolyan jól tudjátok, mint én, hogy nem mindenki alkalmas a földművelésre vagy az állattenyésztésre. Ugyanolyan jól tudjátok, mint én, hogy egy jó kecskepásztorból vagy árpatermesztőből nem feltétlenül lesz szívós harcos. És mindannyian tudjuk, hogy az ember egy bizonyos életkorban nyughatatlan, a kalandot és az összetűzést keresi, aztán eljön az idő, amikor inkább gondolkodik. A szereposztás a különböző képességeket tiszteletben tartva lehetővé teszi, hogy mindenki a legjobbat hozza ki magából.

Pannoám meglepő módon elnyerte a mieink támogatását. Tíz vérmes, vakmerő, dagadó izmú és tüzes kedélyű legényből elit alakulat szerveződött, amely megvédett minket a betolakodóktól és a fosztogatóktól, mezeinkkel, nyájainkkal, magtárainkkal együtt. Apám feltalálta a rendőrséget és a hadsereget.

Örvendeztünk, dicsekedtünk, szárnyra kelt a hír. A Tó különböző vezérei ellátogattak hozzánk, sokszor hónapokon át figyelték Pannoám rendszerét, s mivel ő ügyesen, diplomatikusan, gőg nélkül beszélt velük, ők is átvették az újítását.

Mindenki csodálta az apámat. Én szerettem.

Mindenkinél jobban szerettem. Olyannyira, hogy soha nem kérdőjeleztem meg a szavait. Olyannyira, hogy a legapróbb részletekben is hasonlítani akartam rá. Olyannyira, hogy az önfeláldozásra is képes lettem volna érte. Ha azt mondta volna: „Öld meg magad!”, véget vetettem volna az életemnek.

Soha nem merült föl bennem, hogy tévedhet, hogy rossz döntést hozhat, akár a saját személyét, akár minket illetően. Nem nehezteltem rá azért, mert összeboronált Minával, nem vetettem a szemére, hogy olyan nemi életre kárhoztatott, amelyben nem volt semmi élvezet, elfogadtam a sorsot, amelyet nekem szánt – hogy a helyébe lépjek –, és egyetlen kétely mardosott, a félelem, hogy nem érek fel hozzá.

Anyának gyönyörű, göndörödő, gesztenyeszín haja volt, torkosságról árulkodó csodás fogai, egészséges, gömbölyded teste, fesztelen tartása. Magas volt és vidám, kedélyes és tekintélyt parancsoló stílusban beszélt a falusiakkal, akik felnéztek rá, és soha nem vitatkoztak vele. Nagy gondot fordított a külsejére – ékszereket hordott, festette a körmét, rafinált sminket, nagy műgonddal készített frizurákat viselt, rózsaillatú parfümöt használt –, ami nem tüntette el természetes jó kedélyét, de a többi nő fölé emelte. Tekintélyt parancsolt neki. Gyöngéd érzelmek fűzték a férjéhez? Élvezte, hogy a felesége, szerette szeretni őt, a nagyszerű férfit, a vezért. Dicsősége őt is beragyogta.

Noám, Pannoám fia békésen készült arra, hogy ő legyen a következő Pannoám. Pár évet – tizenöt esztendőt – leszámítva semmi sem választotta el az apát és a fiút, ugyanaz a nemes, példás, előre kiszámítható jövő várt rám.

Aztán jött Nura.

Aztán jöttek a viharok.

Egyébként Nura maga is vihar volt.

És a fiú szembeszállt az apával.

*

Jegyzetek

1 Nem ismertem a sós vizet. Mi, akik messze laktunk a tengerektől és óceánoktól, és nem is sejtettük, hogy léteznek, másként tettünk különbséget víz és víz között. Ismertük a források szökővizét, a Tó állóvizét, az ég esővizét. Különböző Istenek nyilatkoztak meg bennük, a jótékony Nimfák, a védelmező Tó, az égi Szellemek, és nem gondoltuk, hogy bármiféle kapcsolat lenne köztük. Egyébként is más ízük volt… Ez a minőségi és mennyiségi szempontból egyaránt oly különböző három víz más és más szerepet töltött be: a szökővíz inni, az állóvíz enni adott, az ellentmondásosabb esővíz hol jutalmat hozott, hol büntetést, aszerint, hogy az Istenek bölcs szülőként milyennek ítélték a viselkedésünket. Soha meg sem fordult a fejünkben, hogy ugyanarról a folyadékról van szó, amely a Tóból kipárologva felhőket formál, hogy azok aztán záporaikat a föld felszínére eresszék, talajvizet alkotva, és a belőle képződő források és folyók létrehozzák a Tavat. Nem ismertük ezt a folytonosságot. Aszerint osztályoztuk a dolgokat, hogy milyennek láttuk és mire tudtuk használni őket. Ma, amikor a víz körforgását tudományos bizonyítékok igazolják, még inkább elkápráztat ez a jelenség. Ki tervezte el mindezt? Miféle felsőbbrendű erő képes a csapdákat elhárítva megteremteni ezt a harmóniát? Ha a véletlen, hát zseniális véletlenről van szó.

2 Az anyák sokáig szoptattak, így kisebb volt a veszély, hogy teherbe esnek.

3 Minden bizonnyal a cölöpfalvak voltak az első állandó települések, mert a tó szinte folyamatosan biztosította a táplálékot, így nem kellett újabb területet keresni.

Tartalom

A francia kiadás előszava

Bevezetés

Első rész: A tó

1.

2.

3.

4.

Második rész: Az özönvíz

Bevezetés

1.

2.

3.

Epilógus

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0