GION NÁNDOR

Mint a felszabadítók

GION NÁNDOR regényei 12.

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2026
© Napkút Kiadó, 2026

ISBN 978 615 6968 78 4

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta:

Szomorú, langaléta négerek

M. Holló János régi, nyikorgó hintaszékében ringatózott, és éppen olyan rosszul érezte magát, mint régen, amikor a hintaszék még vadonatúj volt, és ő először ült bele; akkor fáradt volt, gyorsan elaludt, és jéghegyekről álmodott, és mire felébredt fehér álmából, iszonyúan rosszul érezte magát sötét lakásában. Akkor régen M. H. János nagyon messziről, Havannából érkezett haza, két vagy három nappal karácsony előtt, és arra számított, hogy lakásában egy Natasa nevű eleven természetű, kissé szertelen, de csinos és jószívű fiatal lány várja otthon; Natasa azonban eltűnt, csak egy hintaszéket hagyott maga után, mert tudta, hogy M. H. J. már régóta vágyik egy hintaszékre, szép karácsonyi ajándékkal búcsúzott hát el, mert alapjában véve tényleg jószívű lány volt, ezt M. H. J. kénytelen volt elismerni, annak ellenére, hogy nagyon magára maradt azon a régi karácsonyon. M. H. J.-t azóta már sok jószívű lány elhagyta, de ha beült a hintaszékbe, mindig Natasa jutott eszébe, néha Havanna is, ez időnként felvidította, mert Havannában olykor kellemesen érezte magát, ott is találkozott egy jószívű fiatal lánnyal, szép nagy, rózsaszínű kagylót kapart elő a tengerparton a homokból, egyszer igazán ízletes teknőcpörköltet ebédelt. Esténként meg kimondottan élvezte a jéghideg daiquirit, amelyet kehelyszerű poharakban szolgáltak fel, és M. H. J. leginkább több kelyhet is kiszivattyúzott vékony szalmaszállal. Már akkor elhatározta, hogy egyszer majd hosszasan ír ezekről a kellemes élményekről, de most az immár nyikorgó hintaszékben minduntalan egy szomorú négert látott maga előtt, a néger hosszú lábaival céltudatosan menetelt egy kora reggelen Havanna egyik belvárosi utcáján, de az arca olyan hamuszürke volt, hogy az akkor éppen kéznél lévő jószívű fiatal lány olyasmit mondott M. H. J.-nek, hogy a fehér emberek sohasem tudnak olyan mélységesen elszomorodni, mint a négerek. M. H. J. ezt majdnem elhitte akkor, bár ezúttal egyáltalán nem örült annak, hogy a szomorú néger letörli a hintaszék elől a rózsaszínű kagylót és a daiquirit, jól tudta, hogy a hosszú útleírás ismét elhalasztódik, és megint karácsony közeledett, és ő minden bizonnyal ismét magára marad karácsony estéjén a nyikorgó hintaszékben a szomorú négerrel. Már csak abban reménykedhetett, hogy Irmai József, a kiváló asztalosmester talán felvidítja egy kicsit. Irmai József hosszú, erős csontú ember volt, önérzetes magabiztossággal végezte munkáját; az elmúlt években sok könyvespolcot és egy nagy íróasztalt csinált M. H. J.-nek, közben mindenféle történeteket mesélt az életéből, M. H. J. szerette hallgatni ezeket a történeteket, és szerette nézni az asztalosmester biztonságos kézmozgását, így hát újabb könyvespolcot rendelt az újabb magányosnak ígérkező karácsony előtt. Irmai József hozta is a méretre szabott deszkákat, de most ő sem vidította fel M. H. J.-t, mert a deszkákkal együtt magával hozta mostohafiát is, egy vizenyős szemű, vékony suhancot, akit Modrovich Bélának hívtak, és katonaruhába volt öltözve, szinte görnyedezett a súlyos téli egyenruha alatt, az arca halványsárga volt, kezei remegtek, remegő kézzel próbált segítkezni mostohaapjának a könyvespolc összeszerelésében, de minduntalan elejtette a szerszámokat és szétszórta a csavarokat, Irmai József végül is elkergette maga mellől, mire a reszkető katona bágyadtan leült egy székre, halványsárga arca majdnem szürke lett, és M. H. J. a hintaszékben ringatózva arra gondolt, hogy mégsem volt igaza annak a havannai lánynak, a fehér emberek is mélységesen el tudnak szomorodni, nem csak a négerek.

Irmai József egyedül gyorsan összeszerelte a könyvespolcot, és elégedett volt a munkájával.

–Szilárdan áll – mondta. – Rengeteg könyvet pakolhat rá.

–Akkor talán ihatnának egy pohár konyakot – javasolta M. H. J. – Mint máskor is a jól végzett munka után.

–Megérdemeljük – mondta Irmai József.

M. H. J. elővette a konyakosüveget és a poharakat, Modrovich Béla remegő kezébe is poharat nyomott.

–Úgy látom, a fiúra is ráfér egy pohár konyak. Vagy talán kettő is.

Irmai József szánakozva nézte halovány mostohafiát, és azt mondta:

–Háborús hős. Hőstetteiért most éppen jutalomszabadságot kapott. Vukovár romjai közül jött, ő maga is derekasan segédkezett a romok megteremtésében.

–Ezért remeg a keze? – kérdezte M. H. J.

–Tök részegen vittek ki a frontvonalra – mondta Modrovich Béla rekedten, és köhögött a konyaktól. – Ott is sokat ittam, annyira részeg voltam, hogy egyáltalán nem emlékszem, hogy mit csináltam az első három napon. Amikor kijózanodtam, géppisztoly volt a kezemben, és mindenki dicsért bátorságomért. Azt mondták, hogy az elmúlt három nap alatt én kaszáltam le a legtöbb horvát gárdistát. Aztán folytattam a lövöldözést. Lőttem mindenre, ami mozgott. És nem csak a gárdistákra.

–Asszonyokra, gyerekekre is? – kérdezte M. H. J.

–Gyerekekre talán nem – mondta révetegen Modrovich Béla. – De lőttem mindenre, ami csak mozgott. Még a kutyákra is. Azt mondták, hogy ott mindenki az ellenségünk, és mindenki a halálunkat akarja.

–Ezek szerint lesz ott még tennivaló bőven – mondta epésen Irmai József.

Modrovich Béla tovább motyorászott, inkább magának beszélt, akár a holdkórosok, ha a holdkórosok egyáltalán szoktak beszélni éjszakai bolyongásaikkor. Most egyébként szikrázó téli délelőtt volt.

–Egy sebesültet nem engedtek, hogy megöljek. Ősz bajuszú öregember volt, eltaláltam, de nem halt meg. Segítségért kiáltozott, meg akartam ölni, hogy ne szenvedjen, a barátaim azonban félrelökték a géppisztolyomat. Azt mondták, hagyjuk csak szenvedni az elvetemült gazembert.

–Mozgott az elvetemült gazember? – kérdezte M. H. J.

–Mozgott és kiabált még órákon keresztül. De nem engedték, hogy megöljem. Akkor kezdett először remegni a kezem.

–Ha visszamész, lődd agyon a szenvedő sebesülteket – mondta Irmai József.

–Nem megyek vissza – mondta Modrovich Béla.

–Akkor agyonlőnek a barátaid – mondta Irmai József. – Háborús időket élünk már megint, és ilyenkor könnyen agyonlövik a katonaszökevényeket. Akkor is, ha mozognak, és akkor is, ha nem mozognak.

–Esetleg elmehetne külföldre a fiú – tanácsolta M. H. J. – Sokan megtették már.

–Elvették tőle az útlevelét – mondta az asztalosmester. – A katonáktól elveszik az útlevelüket.

–Próbáljon meg átszökni a határon – mondta M. H. J. – Van, akinek sikerül.

Modrovich Béla letette a konyakospoharat, és előrenyújtotta a kezeit. Most jobban remegtek, mint amikor a csavarokat szétszórta.

–Engem biztosan elkapnának. Inkább megvárom őket otthon. Aztán csináljanak velem, amit akarnak.

M. H. J. belerúgott a padlóba, ettől erőteljesen meglódult alatta a hintaszék, a konyak nyugtalankodni kezdett a gyomrában, és M. H. J. szinte nosztalgiával gondolt a jéghideg daiquirire.

–Találkoztam egyszer egy négerrel. Végtelenül szomorú volt, de hamuszürke arccal is céltudatosan robogott hatalmas léptekkel.

–A kezei remegtek? – kérdezte Irmai József.

–Nem tudom – vallotta be őszintén M. H. J. – Kezeit zsebre dugta, és úgy robogott szomorú célja felé.

Csöngettek a bejárati ajtónál, M. H. J. felkelt az imbolygó hintaszékből, megnyugtatólag intett Irmai Józsefnek, hogy érezzék továbbra is otthon magukat, ő meg kiment az előszobába, és kinyitotta az ajtót.

Ismét egy riadt, sápatag fiatalember állt előtte, fázósan összehúzta magát télikabátjában, meleg sálat tekert a nyakára, a sál mögül élénkpiros nyakkendő látszott, a szerencsétlen fickó megpróbált mosolyogni a meleg sál és a piros nyakkendő felett.

–Emlékszik még rám?

M. H. J. a piros nyakkendőre emlékezett, rosszalló tekintettel mérte végig az alkalmatlankodó fiút, nagyon elege volt már a szomorú emberekből, ezért kimérten és fenyegetően azt mondta:

–Emlékszem rád. Teofilnak hívnak, és a nyáron be akartál törni a lakásomba, hogy elrabold a megtakarított száz német márkámat. Akkor is piros nyakkendő lógott a nyakadban, és nem adtam oda a száz márkámat.

–Kis híján szétcsapta a fejemet egy baltával – rebegte Teofil.

–Most már kétszáz márkám van, mert eladtam a regényemet – mondta M. H. J. –, de megvan még a baltám is, sőt azóta még egy pisztolyt is szereztem, háborús időket élünk, és figyelmeztetlek, hogy ilyenkor gyorsan eljár az ember keze.

–Nem akarom elrabolni a kétszáz márkáját – mondta rémülten Teofil. – Bajban vagyok. Beengedne?

M. H. J. félreállt az ajtóból, Teofil belépett az előszobába, a homloka és az orra fényleni kezdett a verítéktől.

–Bajban vagyok. Lebuktam.

–Ügyetlen vagy, fiam – mondta M. H. J. – Ezt már a nyáron is közöltem veled, és megpróbáltalak jó útra téríteni. Miért nem hallgattál rám?

–Néhány betörésem azért sikerült – mondta majdnem büszkén Teofil. – Néhány lakást kirámoltam, de aztán elkapott a rendőrség, amikor túl sokáig babráltam az egyik zárral. És én az első kihallgatáson ijedtemben mindent bevallottam. A maga nevét is említettem, pedig a maga lakását nem raboltam ki.

–Nem is fogod kirabolni – mondta M. H. J. – Börtönbe csuknak, és ott majd jó útra térsz.

–Nem biztos, hogy börtönbe csuknak. Az apám megfizette a károsultakat. Ők nem fognak ellenem vallani a bíróságon. Ha maga is hajlandó lenne…

M. H. J. kezdte valamivel jobban érezni magát, de továbbra is szigorú maradt.

–Az apádnak tehát sok pénze van.

–Igen. Maga mennyit kér?

M. H. J. egy ideig nem válaszolt, Teofil türelmetlen lett, már gyöngyözött a homloka, idegesen könyörgött.

–Mondja meg gyorsan. Innen megint a rendőrségre kell mennem kihallgatásra. És rám parancsoltak, hogy az útlevelemet is vigyem magammal.

–Én drága ember vagyok, és neves író – mondta nagyképűen M. H. J. – A könyveimet is drágán adom el, ezért sikerült összegyűjtenem már kétszáz német márkát. – Ekkor hirtelen elhallgatott, a havannai belváros egyik utcája jelent meg előtte, tágra nyílt szemekkel bámult Teofilre. – Nálad van az útleveled?

–Igen. Azt mondták, vigyem magammal a kihallgatásra.

M. H. J. merően nézte Teofilt, és egyszerre nyájas ember lett belőle.

–Vesd le a kabátodat és a sáladat, és akaszd a fogasra.

Teofil engedelmeskedett, kapkodva vetkőzött, és még mindig nem bízott teljességgel M. H. J.-ben.

–Sietnem kell.

M. H. J. betuszkolta a szobába, egy széket húzott a kókadozó Modrovich Béla mellé, és ráparancsolt Teofilre:

–Ülj ide! Egy háborús hős mellett ülsz. Erre egész életedben büszke leszel.

Irmai József asztalosmester megkérdezte:

–Adjak neki is konyakot?

–Adjon neki – mondta M. H. J. – És jól nézze meg őket, mondja meg, hogy mit lát.

Irmai József gondosan megszemlélte a két fiatalembert, és azt mondta:

–Két kornyadozó, nyivászta kölyköt látok.

–Így van.

–Módfelett hasonlítanak egymásra.

–Ez az – csapott a térdére M. H. J., és immár elégedetten ringatózott a hintaszékben, teljesen megfeledkezett Natasáról és a kubai fővárosról. Teofilhoz fordult.

–A rendőröknek azt fogom mondani, hogy már régóta ismerlek, mindig rendes, udvarias és halk szavú fickó voltál, akivel sokat és értelmesen lehetett beszélgetni. Legutóbb a nyáron jártál itt nálam, hideg sört hoztál nekem, ami nagyon jólesett abban a kánikulában, jóízűen iszogattuk a sört, a bibliában fellelhető furcsaságokat és bölcs mondásokat elemeztünk, legtöbb figyelmet a tízparancsolatnak szenteltünk. Ezután békében és barátságban búcsúztunk el egymástól.

Teofil nem volt benne biztos, hogy M. H. J. komolyan beszél, de azért kipirult az arca.

–Tényleg megtenné ezt?

–Természetesen – mondta M. H. J. – Én mindent megteszek azokért az emberekért, akiket kedvelek. Téged is megkedveltelek, mert alapjában véve jóravaló fiú vagy. Nem engedem, hogy börtönbe csukjanak.

–Mennyit kér érte? – kérdezte Teofil.

–Jó cselekedeteimet nem szoktam megfizettetni – mondta sértődötten M. H. J., majd gyorsan és nyájasan hozzáfűzte. – De az útleveledre szükségem lenne néhány napig.

–Nem adhatom oda az útlevelemet – mondta ijedten Teofil. – Be kell vinnem a rendőrségre.

–Sajnálattal közöld velük, hogy elkallódott valahol. De hamarosan megtalálod. Mondjuk… mondjuk két nap múlva. Két nap múlva eljössz hozzám, és megtalálod itt nálam. Sört ne hozzál, legfeljebb konyakot. Télen nem iszom sört.

–Minek magának az én útlevelem? – kérdezte kétségbeesetten Teofil.

–Majd nézegetem a fényképedet – mondta M. H. J. – Szeretem a számomra kedves emberek fényképeit nézegetni. Ez majdnem mindig felvidít, és mostanában igazán szükségem van egy kis vigaszságra.

Teofil nem hitte el, hogy M. H. J. a fényképét akarja nézegetni, de azért vonakodva átadta az útlevelét.

–Remélem, megbízhatok magában – mondta aggodalmasan.

–Két nap múlva várlak – mondta M. H. J. – Nincs miért aggódnod. Menj nyugodtan a rendőrségre.

Teofil elment, de nem látszott nyugodtnak.

M. H. J. átnyújtotta az asztalosmesternek az útlevelet. Irmai József belelapozott, és sokáig tanulmányozta a fényképet.

–Csonkás Teofil. Úristen, micsoda név – mormolta, aztán ráförmedt a reszkető katonára. – Ezentúl Csonkás Teofil a neved.

–Nem értem, hogy mit művelnek maguk – mondta Modrovich Béla. – Mit akarnak velem?

–A hajadat kicsit megkurtítjuk, és még ma átviszlek a határon – közölte Irmai József. Körülnézett, mintha máris hajvágó ollót keresne, de nem ollót keresett, mert azt mondta M. H. J.-nek:

–Ebbe a lakásba okvetlenül kell egy szobalétra a könyvállványok mellé. Bizonyára gyakran előfordul, hogy éppen a legmagasabb polcról akarja levenni valamelyik kedvenc könyvét.

–Előfordul – mondta M. H. J.

–Holnap visszahozom az útlevelet – mondta Irmai József, és felrántotta a székről Modrovich Bélát. – Induljunk, Teofil!

M. H. J. egyedül maradt a hintaszékben, elégedett volt, nem érezte rosszul magát, Irmai József mégiscsak segített rajta, elűzte a szomorú négert, M. H. J. ismételten elhatározta, hogy hosszú és derűs beszámolót fog írni kubai tartózkodásáról és a Nagy Fehér Madárról, egy bölcs öregemberről is fog írni, sőt Irmai József békebeli történeteit is megírja majd, persze nem most mindjárt, majd valamikor karácsony után, esetleg az új esztendő kezdetén, de akkor egészen biztosan. Valamit azért mégis akart csinálni karácsony előtt is, sóhajtva kiszállt a hintaszékből, szétszórt porosodó könyveket vett a kezébe, rájuk fújt, és akkurátusan elrendezgette őket az újonnan elkészült szilárd könyvállványon. A legfelső polcot már nem érte el, székre kellett állnia, és egy könnyen mozgatható szobalétrára vágyott.

Irmai József másnap elhozta a szobalétrát és Csonkás Teofil útlevelét. Az útlevelet hanyagul az íróasztalra dobta, a létráról azonban volt mondanivalója.

–Csinos bútordarab. Karcsú és dekoratív. Ha úgy kívánja, felfüggesztem egy kampóra az előszoba falán, mint egy modern festményt, vagy faszobrot, vagy miacsodát. Esetleg ezzel a címmel: „Dacosan szétvetett lábak a rácsok mögött.” Ha viszont használni akarja, egyszerűen leemeli a kampóról, és felüget rajta a könyvállványok polcaihoz, mint a zergék a sziklás hegyoldalakon.

–Hogy sikerült a tegnapi utazás? – kérdezte M. H. J.

–Minden rendben van – mondta Irmai József. – Bár az a megrémült kölyök majdnem bajt csinált a határon. A szerb határőrök simán átengedtek bennünket, magam is csodálkoztam rajta, hogy mennyire nem törődnek velünk, a magyaroknál is simán átcsúsztunk volna, de egy fiatal határőr amúgy megszokásból rákérdezett, hogy mi a nevünk. A berezelt mostohafiam azt dadogta, hogy Modrovich Teofilnak hívják. A határőr megnézte jobban az útlevelet, és gyanút fogott. Nekem kellett megmagyaráznom, hogy a fiú tulajdonképpen Csonkás Teofil, de az anyja neve Modrovich. A magyar hatóságokat furcsamód sokkal jobban érdeklik az anyák, mint az apák. Talán ezért vagyunk ilyen szerencsétlenek. A lényeg az, hogy beengedtek bennünket az országba, a háborús hőst elvittem Budapestre, átadtam az egyik régi barátomnak, ő megígérte, hogy majd gondját viseli. Nagy szüksége lesz rá a fiúnak, mert még mindig reszket a keze.

M. H. János leült a hintaszékbe, a hintaszék keservesen megnyikordult alatta, erről ismét Natasa jutott eszébe, aki már régen elhagyta őt, és máshoz ment feleségül.

–Nem szeretem, ha a háborús hősöknek remeg a kezük – mondta bágyadtan ringatózva. – Félek, hogy majd megint megjelenik előttem az a langaléta, szomorú néger, és akkor nem tudok derűs havannai történeteket írni.

–Írjon valami másról – tanácsolta Irmai József. – Sok mindent meséltem én már magának, azokat is megírhatja.

–Az egyik történetét már megírtam – hazudta M. Holló János. – Igazi szép, békebeli történet. Jó novellát kerekítettem belőle.

Irmai József az előszoba falait vizsgálgatta, helyet keresett a dekoratív szobalétrának. Csak amúgy mellékesen kérdezte meg.

–Mi a címe a novellának?

–Jó lélek költözött beléjük.

Irmai József hosszasan elgondolkodott, azután elismerően bólintott. Tetszett neki a cím.

–Reménykeltő – mondta, és egy vastag ácsceruzával megjelölte a helyet a falon, ahová majd vastag kampót szögel a szobalétrának.

Jó lélek költözött beléjük

Hétköznaponként általában délután fél négy körül szoktuk özvegy Zsulyovicsnét felrakni a targoncájára a piactéren, és indultunk vele hazafelé. Szalay András, a hangszerjavító és furulyakészítő mester meg ilyenkor azt mondta nekünk:

–Gonosz lélek lakozik ebben a vénasszonyban. Nem szeretem, ha itt ácsorog a műhelyem előtt. Mondjátok meg neki, hogy menjen máshová a targoncájával.

Nem mondtunk semmit sem Zsulyovicsnének, sem Szalay Andrásnak, aki emiatt igen bánatosan és szemrehányóan nézett ránk, és inasa, a kis Szabó Lacika, aki mestere mellett ült egy alacsony széken, szintén nagyon bánatosan furulyázott, mint aki mindenben igazad ad Szalay Andrásnak.

Hazatoltuk a targoncán Zsulyovicsnét, az udvaron talpra állítottuk, az öregasszony kissé rogyadozó lábakon bement a konyhába, elmosta a reggeli mosatlan tányérokat és evőeszközöket, azután bevonult a szobájába és lefeküdt aludni. Dosztán Feri a fejét csóválta és néha megjegyezte:

–Nincs csúnyább állat a világon, mint a részeg ember.

–A részeg embernél csak a részeg asszony a csúnyább – mondta erre Szilágyi Lajos.

Ezzel leginkább el is intéztük Zsulyovicsnét, én nem szóltam semmit, tulajdonképpen nem volt különösebb bajunk szegény Zsulyovicsnével, alapjában véve rendben tartott bennünket és rendben tartotta az utcai szobát is, amelyet béreltünk tőle, kényelmesen megvoltunk a házban, a szobánk tágas és világos volt, mosdófülke is volt mellette, itt megtisztálkodtunk délután, én meg is borotválkoztam, mert abban az időben egy Karolina nevű pincérlány után hajtottam esténként, és simára borotvált, tiszta arccal akartam megjelenni előtte. Zsulyovicsné eközben csöndesen pihent a szobájában, mi hárman is ledőltünk ágyainkra, és leginkább a lányokról beszélgettünk, meg a biliárdjáték fortélyairól, esetleg a közelgő télről, amikor majd beindul a tánciskola, ahol majd összegyűlnek az ügyetlen lábú, szemérmes lányok, és mi majd hazakísérjük őket a havas utcákon, és szorosan hozzájuk bújunk, hogy ne féljenek. Szóval effélékről beszélgettünk ott hárman Zsulyovicsné nappali szobájában, este pedig felöltöztünk, megfésülködtünk, és elmentünk az Aranykárász vendéglőbe, ahol Karolina szolgálta ki a vendégeket, és mindenkire mosolygott, és három biliárdasztal is volt a hátsó teremben.

Az Aranykárászban Szilágyiék gyorsan eltűntek a hátsó teremben és nekiálltak biliárdozni, én meg leültem az étteremben és sört rendeltem. Karolina pillanatok alatt meghozta a sört, én a fény felé fordítottam frissen borotvált arcomat, és néhány illedelmes és kedves szót mondtam Karolinának, ő mosolygott, és ilyenkor volt a legszebb, ezt is megmondtam neki, mire tovább mosolygott, de máris ment tovább, sietett a kereskedelmi utazókhoz, akik hasas poharakból drága konyakot ittak, otromba szellemességeket mondtak Karolinának, a szoknyáját is megsimogatták, de Karolina őrájuk még kedvesebben mosolygott, mint rám. Dühös voltam a szabadosan viselkedő kereskedelmi utazókra, legszívesebben kizártam volna őket az étteremből, és akkor Karolina csak nekem mosolygott volna, ehelyett azonban rendeltem még egy sört, ismét szelíden megdicsértem Karolinát szorgalmáért és szépségéért, de mivel ezúttal is csupán röviden mosolygott rám, átsétáltam a hátsó terembe és néztem Szilágyiékat, akik elmélyülten biliárdoztak. Később többször kilestem az étterembe, a kereskedelmi utazók már pezsgőt ittak, és időnként egyik-másik eltűnt Karolinával. Így aztán éjjel, amikor hazafelé ballagtunk, már nem beszélgettünk a lányokról, csak a biliárdról, és otthon szó nélkül feküdtünk ágyba.

Zsulyovicsné még éjszaka, nem sokkal éjfél után kelt fel, elkészítette nekünk a reggelit, akkor elment a targoncájával, és mire megvirradt, már a piactér szélén állt, felvásárolta a tanyasi asszonyoktól a gyümölcs- és zöldségfélét, a tojásokat és a juhtúrót, és ki tudja még, mit, aztán a targoncáját odatolta Szalay András műhelye elé, és árulta a sokféle portékát. Jóbeszédű, vérbeli kofa volt Zsulyovicsné, dél körül általában már túladott mindenen tisztes haszonnal, akkor egy Sztoján nevű kucsébertől, aki mindenféle apró színes holmit árult: kulcstartókat, babákat, tükröket meg ilyesmiket, de a pult alól erősen savanykás szagú szerbiai szilvapálinkát is árult, vásárolt fél liter pálinkát, és kezdte módszeresen betermelni. Szalay András ezalatt odabenn a műhelyében javította a gitárokat, tamburákat, hegedűket és nagybőgőket, és délelőtt nem is zavarta őt Zsulyovicsné, hiszen a mester ki sem jött a műhelyből, Szabó Lacikát küldte ki időnként az ajtó elé, hogy furulyázzon. Szabó Lacika évek óta inaskodott már Szalay Andrásnál, kissé nehézfejű, csöndes gyerek volt, mindenki tudta, hogy sohasem fogja kitanulni a szakmát, viszont gyönyörűen furulyázott, szívesen kiült a műhely elé, szép, szomorú dalokat játszott, így csalogatta be a műhelybe a piacozókat és a járókelőket. Ebéd után azonban Szalay András kiült a műhely elé, és ilyenkor faragta, csiszolgatta a furulyáit egy nagyon éles és hegyes késsel, és ilyenkor már zavarta őt Zsulyovicsné, aki targoncájának támaszkodva tempósan iszogatta a bűzös pálinkát, és mereven nézte a furulyákat faragó mestert és bánatosan furulyázó inasát.

Mi közben csináltuk a munkánkat az asztalosműhelyben, éjjeliszekrényeket csináltunk, hónapok óta már csak éjjeliszekrényeket csináltunk, néha az volt az érzésem, hogy mi látjuk el az egész világot éjjeliszekrényekkel, és nagyon untam őket, de ezt kellett csinálnunk, mert erre volt megrendelés. Két órakor megebédeltünk a menzán, és akkor mentünk a piactérre. Szabó Lacika gyönyörűen furulyázott, Szalay András ügyesen forgatta az éles kést, Zsulyovicsné pedig már üvegesedő szemekkel nézte őket.

–Gonosz lélek lakozik ebben a vénasszonyban – hajtogatta Szalay András. – És már a hangszereimbe is gonosz lelket küld. Én eddig jóságos lelkeket faragtam a furulyámba és gyönyörű hangon szóltak, de mostanában ez a vénasszony gonosz lelkeket küld beléjük, és már Lacika sem tudja olyan szépen fújni a dalokat, mint régen. Nem lehet igazi furulyákat faragni, ha gonosz szemekből gonosz lelkeket küldenek az ember felé. Félek, hogy bennem is megfészkel egyszer a gonosz lélek, és ez a vénasszony addig fog nézni rám, amíg egyszer félrecsúszik a késem és hasba szúrom magam. Küldjétek el innen ezt a gonosz asszonyt.

Megítélésünk szerint azonban Szabó Lacika ugyanolyan szépen fújta a bánatos, régi dalokat, mint régen, és mi örültünk, hogy még ilyenkor délután is furulyázik, amikor már jóformán senki sincs a piacon és a járókelők is megritkultak, így hát továbbra sem szóltunk semmit Zsulyovicsnének, ő meg továbbra is kijárt a piacra Szalay András műhelye elé, csak szombaton és vasárnap maradt otthon, szombaton kimosta és kivasalta a holmijainkat és az ágyneműket, vasárnap meg szentmisére ment, és ilyenkor meggyónt és megáldozott, vagyis nagyon rendesen viselkedett velünk, és én vasárnap este frissen vasalt, hófehér ingben dicsértem Karolina szépségét, de ő akkor is annyit mosolygott rám, amennyi egy-két üveg sör mellé jár, erről azonban Zsulyovicsné igazán nem tehetett.

Egy napon azonban Szalay András mégis hasba szúrta magát. Éppen akkor, amikor mi hárman a piactérre mentünk, hogy felrakjuk a targoncájára Zsulyovicsnét. Láttuk, hogy az öregasszony és a furulyakészítő mester merően nézik egymást, de azt nem láttuk, amikor Szalay András megszúrta magát. Arra figyeltünk fel, hogy Szabó Lacika abbahagyta a furulyázást, és hogy kétségbeesetten ugrál mestere körül. Odarohantunk, Szalay András összegörnyedve ült a székén, két kezét a hasára szorította, egyik tenyerét felénk mutatta, véres volt.

–Megölt a gonosz lélek – mondta. – Hasba szúrtam magam. A vénasszony szeme tele van gonoszsággal.

Felkaptuk Szalay Andrást, ráfektettük a targoncára, és sietve elindultunk az egészségház felé. Szabó Lacika furulyával a kezében futott mellettünk. Szalay András hanyatt feküdt a targoncán, két tenyerét a hasára szorította, az ujjai között vér szivárgott, és fájdalmasan nyögött minden zökkenőnél.

–Verjétek ki belőle a gonosz lelket – nyögdécselte. – Másokat is meg fog rontani, és minden hangszer hamisan szól majd. Éjjel verjétek ki belőle a gonosz lelket. Vastag mogyorófavesszővel verjétek meg éjszakánként, tetőtől talpig verjétek végig, akkor talán elszökik belőle a gonosz lélek.

–Ne beszéljen badarságokat – szólt rá Dosztán Feri. – Maga finom lelkű művészember. Remek furulyákat csinál, az emberek boldogok, ha megszólalnak a furulyái. Hagyja hát ezt az ostoba badarságot.

–Vastag mogyorófavesszővel verjétek meg éjszakánként – suttogta Szalay András.

Megérkeztünk az egészségházba, Szalay Andrást két nővérke és egy orvos fogta körül, megnézték a sebét, aztán gyorsan kórházba vitették. Mi a targoncával visszamentünk a piactérre Zsulyovicsnéért, Szabó Lacika is mellettünk lépkedett, és azt mondta:

–Meg fog halni a mester. Megöli a gonosz lélek.

–Nem fog meghalni a mester – mondta Dosztán Feri. – Fújjál nekünk egy vidám dalt, hangosan fújjad, hogy a mester is meghallja a kórházban, ettől majd gyorsan meggyógyul, és még rengeteg furulyát csinál délutánonként a piactéren.

Szabó Lacika nem volt hajlandó furulyázni sem vidáman, sem bánatosan, könnyes szemekkel jött velünk a piactérig. Ott Zsulyovicsnét felraktuk a targoncára, Szabó Lacika tanácstalanul ácsorgott a hangszerjavító és furulyakészítő műhely előtt, nagy csend maradt mögöttünk, amikor elmentünk a targoncával.

Másnap azonban mintha magához tért volna Szabó Lacika. Mester nélkül is kiült az alacsony székre a műhely elé, ismét furulyázott, de ezúttal nem bánatos dalokat, hanem harcias indulókat harsogott. Ekkor elhatároztam, hogy én is harciasabban fogok fellépni Karolinánál. Este, amikor az Aranykárász étteremben az asztalomra rakta a sört, azt mondtam neki:

–Szeretném, ha egy éjszaka csak nekem mosolyogna. Egy egész éjszaka. Semmi mást nem kívánok, csak hogy mosolyogjon, és én reggelig nézhessem, és akkor örök életemre jó lélek költözne belém.

–Mutassa a kezét – mondta Karolina.

Előrenyújtottam a kezem, Karolina megfogta, és én boldog voltam. Karolina lehajolt, mintha kezet akarna csókolni nekem, de csak megszagolta a kezemet és azt mondta:

–Festékszagot érzek, enyvszagot érzek, és terpentinszagot érzek.

–Éjjeliszekrényeket csinálok már hónapok óta – mentegetőztem.

–Kinek kell az a sok éjjeliszekrény?

–Minden embernek szüksége van éjjeliszekrényre – mondtam. – Az asztalosműhely sarkában van egy kényelmes, széles ágy, puha gyapjúpokróccal letakarva. Bármikor bemehetünk oda.

–Én csak fehér lepedős ágyon tudok mosolyogni – mondta Karolina.

–Szép, tágas szobát bérelek egy kertes házban – mondtam. – Abban a szobában fehér lepedő van az ágyon.

–Sok minden kell még ahhoz, hogy én egész éjszaka mosolyogjak – mondta Karolina.

–Ismerek egy fiatal fiút, gyönyörűen furulyázik. Megkérhetnénk, hogy egész éjszaka játsszon az ablakunk alatt. Régi, bánatos dalokat.

–Én is gyönyörűen tudok furulyázni – mondta Karolina. – De az nagyon sokba kerül, többe kerül, mint az éjjeliszekrények.

Megdöbbentett Karolina közönségessége, de még mindig fogta a kezemet, még mindig mosolygott, és nagyon szép volt, ezért azt mondtam:

–Drága stílbútorokat is tudok én csinálni. Olyan tökéleteseket, hogy bárki eredetinek nézné őket. XIV. Lajos korabeli bútorokat is tudok csinálni.

–Hát akkor fogjál hozzá minél előbb, Tizennegyedik Lajos – mondta Karolina.

–Az ilyen bútorok kifaragása elég sokáig tart – mondtam kétségbeesetten.

Karolina elengedte a kezemet, és már nem mosolygott.

–Tudod mit, öcsi? Menjél talán máshová. Télen például elmehetnél a tánciskolába, és néha hazakísérhetnéd egyik-másik fiatal leánykát. Lehet, hogy még a szoknyájuk alá is nyúlhatsz rövid időre, bár biztosíthatlak, hogy nem sok örömed telik benne, ezek a fiatal leánykák vastag, meleg bugyikat viselnek, alattuk nem tudsz kitapogatni semmit, úgy érzed, mintha a télikabát gallérját simogatnád.

Azzal otthagyott Karolina, szerencsétlenül bámultam a sörömet, aztán bementem a hátsó terembe, és beálltam a biliárdozók közé, de mindig rosszul biliárdoztam, akkor este még a szokásosnál is rosszabbul. Szerencsétlenül éreztem magam, kiveszett belőlem minden harciasság.

És a következő nap délutánján is hiába fújta Szabó Lacika a harci indulókat, szomorú szívvel gondoltam Karolinára, és majdnem gorombán dobtam fel a targoncára szegény lemerevedett Zsulyovicsnét.

–Miért vertetek meg az éjjel? – kérdezte az öregasszony panaszosan, és egészen kicsire kuporodott a targonca tetején.

Egymásra néztünk, Szilágyi Lajos megvetően legyintett.

–Többet ivott, mint máskor – mondta.

Zsulyovicsné tovább panaszkodott:

–Én mindig kedveltelek benneteket, mindig kifehérítettem az ingeteket, mert szeretem, ha szépen öltözködtök.

–A részeg ember a legcsúnyább állat a világon – mondta Dosztán Feri.

–A részeg embernél csak a részeg asszony a csúnyább – mondta Szilágyi Lajos.

Hazavittük Zsulyovicsnét, és másnap délutánig nem törődtünk vele, csakhogy ő azon a délutánon még nyomorúságosabb állapotban volt, majdnem olyan fájdalmasan nyöszörgött a targoncán, mint Szalay András, miután hasba szúrta magát.

–Az éjjel ismét megvertetek – mondta. – Pedig én sohasem tettem nektek semmi rosszat, igazán kedvellek benneteket, a templomban is szoktam imádkozni értetek.

Felhúzta a ruhája ujját, kék és lila foltok voltak a karján. Hitetlenkedve és kissé zavartan néztük, megálltunk a targoncával, és sokáig hallgattunk.

–Valaki tényleg megverte az öregasszonyt – mondtam később.

–Kicsoda? – kérdezte felháborodva Szilágyi Lajos. – Ki bánthatott egy részeg öregasszonyt?

–A piacon nem bántotta senki – mondta Dosztán Feri. – Egészen biztosan éjszaka verték meg, amikor mi nem voltunk itthon.

–Az egész testem tele van kék foltokkal – panaszolta Zsulyovicsné.

–Ma este otthon maradunk, nem megyünk az Aranykárászba – mondtam.

–Karolina roppant boldogtalan lesz – mondta gúnyosan Dosztán Feri. – Nem fog mosolyogni, vörös szemekkel járkál majd az asztalok között, az is megeshet, hogy bánatában összetör néhány konyakospoharat.

–Karolina egyre hervatagabb lesz – mondtam. – Nem mosolyog már olyan szépen, mint régen, és irigykedik a tánciskolás lányokra.

Akkor este otthon maradtunk. Ránk sötétedett az utcai szoba, nem gyújtottunk villanyt, csöndben heverésztünk az ágyakon, nem beszélgettünk sem a lányokról, sem a biliárdról. Lassan múltak az órák, sokáig nem történt semmi a sötétben, már-már sajnálni kezdtem, hogy nem mentünk el az Aranykárászba, mert bármit is mondtam Dosztán Feriéknek, az volt az igazság, hogy Karolina még egyáltalán nem kezdett el hervadozni, és még mindig gyönyörűen tudott mosolyogni, és én irigyeltem a kereskedelmi utazókat, akik konyakot és pezsgőt ittak, és bizonyára nem volt terpentinszagú a kezük.

Aztán hirtelen sikoltozás és jajgatás hallatszott Zsulyovicsné szobájából. Felugráltunk az ágyakról, egymásnak futottunk a sötétben, berontottunk Zsulyovicsnéhez, és felgyújtottuk a villanyt. Szabó Lacika állt a szoba közepén, és egy hosszú bot volt a kezében.

–Mit csinálsz itt?! – rivalltam rá a fiúra, de ő nem szólt semmit, csak révetegen és kissé bután nézett maga elé, mint amikor furulyázni szokott a piactéren, de most furulya helyett botot tartott a kezében.

Zsulyovicsné halálraváltan feküdt az ágyában, és halálraváltan kérdezte:

–Miért ver engem ez a gyerek?

Szilágyi Lajos odalépett Szabó Lacikához, és kétszer villámgyorsan szájon vágta. Szilágyi Lajos bütykös kezű ember volt, nagyokat tudott ütni, Szabó Lacika felrepedt szájjal terült el a földön, de a botot még mindig a kezében szorongatta.

Odaléptem hozzá, és elvettem tőle a botot.

–Ez mogyorófavessző – rebegte Szabó Lacika.

–Szerintem közönséges akácfaág – mondtam a botot vizsgálgatva.

–Mogyorófavessző – erősködött vérző szájjal. – Ezzel kell kiverni a gonosz szellemet a vénasszonyból, különben meg fog halni a mester.

–Te fogsz meghalni, ha még egyszer beteszed ide a lábad – mondta Szilágyi Lajos.

Felrángatta a földről Szabó Lacikát, Dosztán Ferivel együtt kituszkolták a házból, aztán kihajították az utcára.

Ezzel lezárult a harcias indulók kora a piactéren. Szabó Lacika visszatért a régi, bús dalokhoz, néhány napig kissé melléfújta a dallamot, mert ferdére dagadt a szája, és legalább olyan szerencsétlennek látszott, mint én, amikor Karolina a tánciskolás lányokhoz irányított. Megsajnáltam szegény fiút, és vásároltam tőle egy furulyát. Otthon megpróbáltam megtanulni furulyázni. Egy egész délután kínlódtam, és akkor Szilágyiék megkértek, hogy hagyjam abba. Este a furulyát csalódottan letettem a konyhaasztalra, és elmentünk az Aranykárászba.

Reggel megterítve várt bennünket az asztal a konyhában, a furulya azonban eltűnt. És délután, amikor Zsulyovicsnéért mentünk, már két furulya szólt a piactéren. Szabó Lacika riadt csodálkozással fújta a szomorú dalokat, Zsulyovicsné meg üvegesedő tekintettel meredt rá, és ő is furulyát fújt, azt a furulyát, amelyet én vásároltam előző nap, teli tüdőből fújta, mély és magas hangokat rikoltozott bele a szomorú dalokba. Csúnya hangzavar kerekedett az egészből, Szabó Lacika odajött hozzánk, összetette a két kezét és úgy könyörgött.

–Vigyék el innen ezt az öregasszonyt. Ne engedjék furulyázni. Teljesen tönkretesz bennünket, mert a gonosz lélek süvít belőle. Az emberek befogják a fülüket, és messze elkerülik a műhelyünket. A mester belehal, ha megtudja.

–Zsulyovicsné áldott jó asszony – mondtam Szabó Lacikának. – Minden vasárnap eljár a templomba, és imádkozik értünk, érted is imádkozik, pedig nem érdemled meg, mert majdnem agyonverted. De ő ezt megbocsátotta neked, és ebből is látszik, hogy áldott jó asszony.

–Nem sikerült kivernem belőle a gonosz lelket – mondta a fiú. – Hangosan visít belőle a gonosz lélek.

–Legyél türelmes hozzá – javasoltam. – Tanítsd meg furulyázni. Zsulyovicsnének kitűnő hallása van, évek óta énekel a templomi kórusban, és nagyon szépen énekel.

Szabó Lacika kételkedve hallgatott, de végül is megfogadta a tanácsomat. Tanítani kezdte Zsulyovicsnét. Nem tudom, hogy Zsulyovicsné énekelt-e valaha a templomi kórusban, de tényleg jó hallása lehetett, mert meglepően gyorsan tanult. Kezdetben csak néhány egyszerűbb dallamot kapott el, aztán már egy-két dalt is végigfújt, és ahogyan múltak a napok, egyre több szomorú dalt játszott szép összhangban Szabó Lacikával, akkor az emberek már nem fogták be a fülüket, és nem kerülték el a hangszerjavító és furulyakészítő műhelyt, és én is jó érzéssel hallgattam az összecsengő két furulyaszót, ilyenkor megfeledkeztem a rengeteg éjjeliszekrényről, melyeket meg kellett csinálnom nap mint nap, és egyéb kellemetlenségekről is megfeledkeztem néha.

Szalay András mester is kijött a kórházból kissé sápadtan, de munkára készen, először csak ámuldozott Szabó Lacika és Zsulyovicsné közös játékán, aztán nagyon boldog lett, és igen boldogan közölte velünk:

–Kiköltözött a gonosz lélek a vénasszonyból. Jó lélek költözött beléje, és a jó lélek most már örökre ott marad.

Kiült a műhely elé, elővette az éles, hegyes kést, és ügyesebben faragta és csinálta a furulyákat, mint valaha, mi pedig biztosan tudtuk, hogy Szalay András soha többé nem fogja hasba szúrni magát.

Azon a délutánon is felraktuk targoncájára Zsulyovicsnét, és eltoltuk az Aranykárász elé. Ott megálltunk, és én megkértem az öregasszonyt, hogy játsszon el néhány régi, bánatos dalt. Zsulyovicsné kiegyenesítette derekát a targoncán, és megfújta a furulyát, igazán gyönyörűen játszott. Ez volt az utolsó kísérletem Karolinánál. Reméltem, hogy meghallja a furulyaszót, és hogy megtetszenek neki a régi, bánatos dalok, talán még ki is jön az utcára, és rám mosolyog, és talán még abba is beleegyezik, hogy egyszer egy egész éjszakán át csak nekem mosolyogjon. Zsulyovicsné sokáig fújta a szomorú dalokat, de Karolina nem jött ki az utcára, senki sem jött ki az Aranykárászból. Akkor hazavittük Zsulyovicsnét, és én fájó szívvel beletörődtem, hogy meg kell várnom a hideg téli napokat és a tánciskolás lányokat.

A piactérre azonban továbbra is jó szívvel jártam, örültem, hogy egy bárgyú fiatal fiú és egy részeges öregasszony nagy egyetértésben furulyázik, és hogy egyre szebben játszanak, mert jó lélek költözött beléjük.

Kardvívó télen és tavasszal

Angyalos Gáborral egy téli estén ismerkedtem meg az egykori apácazárda előtt, a kapunál őrködött egy nádpálcával, időnként bakugrásokat végzett, és a nádpálcával a fehérlő éjszakát döfködte, mellette meg a hegyekből leszármazott Mladen nevű rendőr állt pisztollyal az oldalán, és elképedve szemlélte Angyalos Gábort, de nem tudta tőle megkérdezni, hogy miért szurkálja a téli éjszakát, mert a Mladen nevű rendőr nem tudott magyarul, Angyalos Gábor nem tudott szerbül. Az egykori apácazárdában ötvenhatos magyar menekültek tartózkodtak, eléggé összezsúfolódhattak a szűk cellákban, nyilván kényelmetlenül érezték ott magukat, mert még ezen a téli estén is kijöttek az udvarra, tüzet gyújtottak, és a tűz körül dühödten trágár szövegű dalokat énekeltek hatalmas hangerővel.

Én a tánciskolába igyekeztem, menet közben megmosolyogtam az ötvenhatosok dalait és Angyalos Gábor bakugrásait, siettem volna tovább, de a Mladen nevű rendőr megállított, és megkérdezte tőlem:

–Miről énekelnek azok ott az udvaron?

–Főleg a szerelemről – mondtam. – Én is szívesen velük énekelnék, mert szerelmes vagyok egy Karolina nevű gyönyörű pincérlányba, aki az Aranykárász nevű vendéglőben dolgozik, de Karolina nem törődik velem, főleg a kereskedelmi utazókkal szeret szórakozni.

A Mladen nevű rendőr gyanakvó természetű ember volt, és nem hitt nekem.

–Szerintem néha nacionalista és irredenta dalokat énekelnek – mondta.

–Szó sincs róla – mondtam. – Divatos nyugati slágereket énekelnek, mert nyugat felé akarnak elutazni, Svájcba, Németországba meg Amerikába. Ezenkívül fiatal emberek valamennyien, nem érzik jól magukat a szűk apácazárdában, így hát ugrálnak és kiáltoznak a tűz körül, mint az indiánok.