LUCY DIAMOND

Egy majdnem
tökéletes nyaralás

Budapest, 2021

Fordította

Nagy Nóra

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lucy Diamond: An Almost Perfect Holiday

Copyright © Lucy Diamond, 2016

borító fotók © Shutterstock, Getty Images

Hungarian translation © Nagy Nóra, 2021

© Next21 Kiadó, 2021

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítette Ambrus Ildikó

Korrektúra Mandl Orsolya

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-568-057-3

Mindenkinek, aki változtatni szeretne az életén…
ez a könyv rólad és neked szól.

Könyvem írása közben némi szabadságot engedélyeztem magamnak a földrajzi nevek használatában: egyes utak és helyszínek a valóságban nem léteznek, csakis e regényben. Kérem, nézzé(te)k el nekem!

Prológus

Majdnem éjfél volt már, de a három nő még mindig a medence szélén üldögélt. A csillagok maroknyi ezüstpora fénylett a tintafekete égen, a hold halvány sugara fodrozta a víz színét. A bor- és kénszagú levegőbe egy kevés ózonillat vegyült, amit a távoli tengertől röpített ide a szél.

A nagy halom üres pohár és tányér jelezte, hogy hosszú este áll mögöttük. Korábban, amikor napnyugtakor hűlni kezdett a levegő, az egyik nő javasolta, hogy hozzák ki a paplanjukat, és most kényelmesen a napozóágyba vackolódva nevetgéltek, megosztották egymással a titkaikat, mint a kamasz lányok egy pizsamapartin.

– Furcsa egy nyaralás ez – mondta az egyik nő. Furcsa, de meglepően jó is, mégpedig több szempontból, tette hozzá gondolatban. Minden megváltozott. Ő is megváltozott. Évek óta először érezte, hogy még számára is hozhat valamit a jövő.

– Nekem mondod? – szólalt meg a másik. Ő nem volt ennyire optimista. Még azt is ki merte volna jelenteni, hogy ez a nyaralás teljes katasztrófa. Vajon túl tudja tenni magát valaha is azon, ami ezen a héten történt?

Csend telepedett közéjük; csak a medence vízszűrőjének halk bugyogása hallatszott, és egy-egy tompa nesz, amikor a felfújható flamingó a fémlétrának ütközött lassú köreit róva tehetetlenségében.

A harmadik nő egy ideje a sötét égboltot fürkészte, és láthatóan vívódott valamin. Kisvártatva megszólalt:

– Lehet, hogy már holnap megbánom – mondta –, de arra gondoltam, hogy elárulok nektek egy titkot. Egy igazi nagy titkot…

Első fejezet

ÖT NAPPAL KORÁBBAN

Nagy tétje van ennek a két hétnek, gondolta Em, miközben a pólókat hajtogatta és tette a bőröndbe. Amikor karácsony napján, nyomorúságos magányában lefoglalta a nyaralást, nem gondolta, hogy mennyire más lesz, mint amit Izzie-vel és Jackkel hármasban megszoktak: két hét, amit azzal tölt, hogy megpróbálja déli tizenkét óra előtt kirángatni kamasz gyerekeit az ágyból, hogy a cornwalli táj szépségeiből és strandjaiból is legyen alkalmuk élvezni valamit, legalább egy jó kis hizlaló tejszínes teát. De most… Mostanra minden más lett. A kéthetes nyaralás teljesen újfajta utazásnak ígérkezett.

Bárcsak felhívta volna rá valaki a figyelmét azon a reménytelennek látszó délutánon, hogy a sorsa hamarosan új fordulatot vesz! Még mindig nem bocsátotta meg Domnak, hogy neki köszönheti élete legrosszabb karácsonyát. Em este elvitte a gyerekeket Dom új, elegáns cirencesteri házába, ahol azzal a szajhával, Michelle-lel élt. Abban maradtak, Dom megígérte, hogy természetesen másnap ebéd után hazaszállítja őket. És mit tett ehelyett? Az önző disznó – az ígéretéről megfeledkezve és a sült pulykához meg egyebekhez bedobott gin, pezsgő és portói kavalkádjától elázva – felhívta telefonon, és szégyenkezve bevallotta, milyen állapotba került.

– Michelle is elázott – tette hozzá. – Karácsonyi hangulat, meg minden. Holnap visszavisszük őket, rendben?

Nem, ez a legkevésbé sem volt rendben. Em tíz másodperc alatt a döbbenettől a lesújtott lelkiállapoton át a dühös füstölgésig jutott. Természetesen addigra már ő is felhajtott két nagy pohár bort – mi mást tehetett volna, ha gyerekek nélkül, magányosan a legkevésbé sem érezte ünnepnek a karácsonyt –, és nem gondolta, hogy azt érdemelné a sorstól: karácsony napján elkapják ittas vezetésért. A kiborító hír hallatán, miszerint egy teljes napig nem láthatja a gyerekeit, azonnal egy üveg Baileys fenekére nézett, bepakolt egy családi méretű csomag tésztában sütött virslit, és a sajttál nagy részét is felfalta. A Stilton sajtba úgy vágta bele a kést, mintha le akarná szúrni. Hátha. Aztán vigaszképpen, hogy kihúzza valahogy a maratoni ünnep végéig, vad online vásárlásba fogott, beleértve egy nyaralást is, döbbent rá 26-án, amikor felébredt, és zúgó fejjel végignézte az e-mailen kapott nyugtákat. Az istállóból átalakított, pazar, négyszobás cornwalli villában foglalt szállás gyakorlatilag egy egész havi fizetését felemésztette.

Rémülten klikkelt a részletekre – hirtelen természete benyújtotta neki a számlát jó néhány kifejezetten fölösleges vásárlásért (például a neonsárga síbakancsért, amit annak ellenére vett meg, hogy még soha életében nem síelt), de a Briar villa a nappali szürke fényben is vendégcsalogatónak tűnt, még úgy is, hogy sokkal tágasabbnak és fényűzőbbnek látszott, mint amire igényük volt. Három villa fogott körbe egy medencét és egy külön épületben berendezett játéktermet, aminek Izzie és Jack biztosan örül majd. És mindez mesés vidéki környezetben, csak rövid autóútra az üzletektől és a falmouthi strandoktól. Gratula, részeg énnekem, gondolta megkönnyebbülten, majd rémülten szemrevételezte további beszerzéseinek listáját: házi evezőgép (minek? gyűlöl mindenféle edzést), néhány erősen extravagáns koktélruha, amit soha nem fog felvenni, és egy gyönyörűséges buklékabát, amire egyszerűen nem volt kerete. Aztán eljött a január a szokásos kijózanodással és egy sor képtelen újévi fogadalommal, amelyek kiverték a fejéből a nyaralást.

Mire beköszöntött a nyár az álmatag, aranyszínű estéken elszopogatott hűtött rozé örömeivel, minden megváltozott. Jóra fordult. Belépett az életébe George Macleod, és új, csodás színnel árasztotta el. George tökéletesen illett hozzá – laza volt, és jól érezte magát a bőrében, sokkal jobban összepasszoltak, mint az uralkodó hajlamú, hangulatember Dommal. Soha nem hallott George-énál vidámabb nevetést: hangos volt és fékezhetetlen, az a fajta, amely rá is átragadt. Nincs az a nő, aki ne szeretne bele azonnal és menthetetlenül egy olyan férfiba, aki ennyire átadja magát a nevetésnek. Ráadásul a munkájában is sikeres volt, mindig magabiztos és higgadt. Em a mostani, negyvennégy éves fejével kifejezetten értékelte a férfi rendíthetetlen nyugalmát, ami huszonéves csitriként még egyáltalán nem vonzotta volna. És mindehhez – hogyhogy nem ezzel kezdte? – George szexi volt. Nagyon is.

Édes jó istenem! Micsoda sokk volt számára ez az egész! Öt év kínszenvedés a válás után, annak romjain, öt olyan év, mely során egy pillanatig sem hitte, hogy egyszer még pajkosan egy férfi térdének nyomhatja a térdét az asztal alatt, nem beszélve arról, hogy teljes erőbedobással, boldogan flörtöljön. Leginkább azért, mert kegyetlenül kemények voltak a válás utáni évek; a gyerekeit egyedül nevelő anya állandó zsonglőrködése a hivatása és a háztartás jelentette verkli között. Miközben igyekezett, hogy megőrizze a józan eszét, és boldog gyerekkort biztosítson a gyerekeinek. Miközben befizetett minden egyes számlát, szitkot szórt a fűnyíróra, és egymaga kiteregetett vagy ezer mosást, úgy érezte, öregszik. Mintha a jó fej, szabadságszerető fiatalkori Em lassan összeszorított ajkú, középkorú robottá aszalódna úgy, hogy esélye sincs visszafordítani a folyamatot.

Ezért szinte alapjaiban rengette meg a világát, amikor George először megcsókolta. Martino éttermében vacsoráztak, és egyszer csak a zöldséges rizottó és a borsmenta tea között a férfi váratlanul előrehajolt az asztal fölött. Az ajka épphogy súrolta az övét, de ettől a teste mintha egy pillanat alatt felébredt volna évek óta tartó Csipkerózsika-álmából, és életre kelt volna a férfi érintésétől, úgy, mint a beteg, ha ráhelyezik a defibrillátor tappancsait a műtőasztalon. Vigyázz! Bzzzz!

Egyetlen csóktól, mint valami tornádó, söpört végig a vágy az egész testén. George ajka sürgetően és magabiztosan kutakodott az övén, mintha pontosan tudta volna, mi a dolga (és igen, valóban tudta). Úgy érezte, csillagok gyúlnak a szemében, mint az elkábult rajzfilmfiguráknak. Helló, szép új világ! Tetszel.

– Bocsáss meg! – motyogta George, miután visszadőlt a helyére, és látta a döbbenetet az arcán. A férfi azonban mosolygott, mintha annyira mégsem bánta volna. – Nem bírtam megállni. Olyan csinos és kedves vagy. Felháborítóan túllőttem volna a célon?

– Dehogy – hunyorgott Em. Csinos és kedves, ismételgette magában boldogan, és elraktározta a dicséretet, hogy később is sütkérezhessen a fényében. Olyan mohósággal gyűjtötte a bókokat, ahogy a zsugori ember a pennyket; saját, külön bejáratú lejátszási listákat szerkesztett, amelyeket felidézhetett, ha padlón volt. – A legkevésbé sem. Tulajdonképpen akár meg is ismételhetnénk.

A barátnői természetesen nem hittek a fülüknek. Annyira beleszoktak már a Szegény Em című történetbe, hogy nem egykönnyen álltak át a káprázatos új verzióra. Végtére is azt már tudták, hogy állnak a szegény öreg, elvált, lúzer Emmel, aki erején felül teljesít, mégis csupa feszültség és ideg – isten áldja meg, nehéz lehet neki! (És hát nem nekünk lett igazunk abban, hogy Dom egy szemétláda? Egész idő alatt csalta azzal a hamis ribanccal, Michelle-lel. Már a kezdet kezdetén sem bírtuk.)

De nézzük csak meg Emet most: műkörmöshöz jár, kacér tangákat vásárol az ebédszünetben, elpirul minden szíre-szóra. A teste, ami az utóbbi években úgy nézett ki, mint egy parlagon hagyott mező, és mindenféle gaz melegágya volt, most fénylik és kisimult, mintha megsikálták, kigyomlálták és beviaszozták volna. Él és virul. Ahogy az utcán jár, a feneke mintegy önálló életre kelve ringatózik. Ha tükörbe néz, elégedetten felszökik a szemöldöke attól, amit lát, és nem fordítja el a fejét. Szegény Em Boldog Emmé változott, gyönyörű új nővé, aki nem meri elhinni, hogy ekkora szerencséje lehet.

– Fogytál?

– Új frizurád van?

– Milyen jól nézel ki! – jegyezték meg a meglepett kollégák.

A barátai szókimondóbbak voltak.

– Sokat szexelsz? – kérdezték, néhányan bevallottan inkább elborzadva, mint irigykedve. Talán kissé bizalmatlanul is. – Úgy értem, honnan van rá energiád? – tűnődött egyikük-másikuk fennhangon. – Vagy hajlandóságod. Nem érzed úgy, hogy túl öreg vagy hozzá?

A húga, Jenny egyenesen a tárgyra tért, ahogy mindig.

– Ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen – jegyezte meg. – Mi a bökkenő?

Em a boldogsága sugárzó pajzsával hárította el az ilyenfajta kérdéseket, de az igazság az, hogy tényleg volt egy aprócska bökkenő. Emberi dolog, nem igaz? Nincs senki a földön, hacsak nem valami csodabogár az illető, aki úgy éri el a negyvenes éveit, hogy nem vonszol maga után efféle mázsás terhet.

George esetében legalább nem valami mázsás terhet kellett cipelnie, gyakorlatilag belefért egy kézitáskába. Mindössze egy exfeleséget, Charlotte-ot és egy kislányt, Serent. Em még nem találkozott Charlotte-tal, de titokban kiderítette az internetről, hogy olyan elbűvölően szép, amilyen a szeplős arcú, puhány testű Em soha nem lesz. Charlotte emellett félelmetesen sikeres volt a géntechnológusi pályán, és gyakran kapott meghívásokat a nagyvilágba, hogy a kutatási eredményeit bemutassa a hozzá hasonló nagyokosoknak.

Ez elég nyugtalanító, ismerte el Em, bár magában eltökélte, hogy hárítja az ilyen aggályokat. George szerint azért mentek szét Charlotte-tal, mert eltávolodtak egymástól, de némi puhatolózás után Em kiderítette, hogy Charlotte most egy másik férfival él, aki ráadásul George egyik haverja. Em úgy értette, hogy nagyon hirtelen jöttek össze a szakítás után – gyanúsan hamar, mondhatni –, és már el is jegyezték egymást, tehát legalább nem lesz folyton szem előtt. Hús-vér formájában legalábbis. A fájó pont azonban az, hogy mivel van egy közös gyerekük, akár tetszik, akár nem, az életük örökre összekapcsolódik.

Em természetesen maga is ismerte ezt a forgatókönyvet. A düh és a gyűlölet ellenére, amit a házasságuk becsődölése óta Dom iránt érzett, tudta, hogy továbbra is el kell viselniük egymást a szülői értekezleteken és az iskolai koncerteken, meg kell egyezniük arról, hogy a hétvégéken, az iskolai szünetekben és karácsonykor mikor kié legyen a két gyerek, és ezeket a meccseket felnőtt módra, kulturáltan kell lejátszania, akkor is, ha a legszívesebben vicsorogna vagy átkozódna magában. Annak ellenére, hogy ha rajta múlna, soha többé nem akarná látni annak a csaló, hazug, karácsonyrontó disznónak a képét. George és Charlotte azonban szemmel láthatóan elkerülték ezt a fajta fertőt. Voltaképpen egész barátságos hangnemben beszéltek egymással. Milyen rendes, gondos szülők, győzködte magát Em elismeréssel, bár néha úgy tűnt, mintha Charlotte tízpercenként hívná George-ot, hogy érdeklődjön, vagy felvilágosítsa erről-arról a lányukat illetően. Képzeld, ez történt, az történt! Nem felejtetted el ezt vagy azt? Ugye, megteszed?

Em igyekezett megállni, hogy megjegyzést tegyen, vagy bármi más módon kapcsolódjon ehhez a helyzethez, de kezdett az agyára menni a dolog.

George lánya, Seren hétéves volt, és Em nem igazán tudta, mit gondoljon róla. Az első találkozásuk előtt, ha nem érezte is magát túl magabiztosnak, legalább nem tartott a megismerkedéstől. Van tapasztalata a gyerekekkel. Mindenki mondta, hogy jól viszonyul a kicsikhez.

– Hellóka! De jó, hogy találkozunk! Milyen klassz a dorkód – próbált barátkozni a legelső alkalommal.

Seren tekintetétől azonban kifutott az arcából a vér.

– Nem vagyok csecsemő, ne beszélj így velem! – mondta szemrehányóan. – És anyu szerint az olyan leereszkedő és szexista, ha valaki az öltözékemet dicséri. Akkor is ezt mondtad volna, ha fiú lennék?

Em csak pislogott, váratlanul érte az ifjú feminista kirohanása.

– Lehet – válaszolta erőtlenül, mire Seren csak horkantott egyet.

Így kezdődött. Seren szinte beléfúrta a tekintetét – nagyon intenzív nézése volt, mintha folyton mérlegre tenné az embert, és mindig találna rajta kivetnivalót. A kedvenc beszédtémája az volt, hogy mennyire csodálatos, okos és tehetséges az anyukája, és gyakran utalt arra, hogy Emet hozzá képest kevésre tartja. Em nem szokott hozzá, hogy ilyen lekezelően bánjanak vele. Marketingesként dolgozott, és lelkes, mosolygós emberek vették körül, akiknek pozitív volt a hozzáállásuk. Vajon túl drámainak hat, ha azt állítja, hogy Seren elbizonytalanította?

Nemrégiben átment George-hoz, amikor Seren nála volt. Épp a cipőjét kötötte ki az előszobában, amikor meghallotta a kislány hangját:

– Nem tetszik ez a barátnőd, apu. Olyan gonosz szeme van. – Em ösztönösen a torkához kapott, és elfojtott egy rémült „Ó!”-t. Először is ebből úgy tűnt, mintha George-nak számtalan barátnője lett volna (pedig biztosította róla Emet, hogy nem). Továbbá egyáltalán nem volt gonosz a szeme. Mindig is azzal hízelgett magának, hogy a szeme az egyik – vagyis rögtön két – legjobb dolog benne.

– Szerinted milyen a szemem? – kérdezte a telefonban a barátnőjét, Kathyt másnap. – Látsz benne gonoszságot? – Mintha megint tizennégy éves lenne, és azon emésztené magát, hogy a fiúk csúfolják a szeplői miatt az iskolában. Na de nem tizennégy éves, hanem negyvennégy!

– Csak hogy felvilágosítsalak – mondta Kathy –, nagyon is szexi szemed van, pont, mint egy afrikai galágónak. Emiatt egy pillanatig se aggódj!

Alig bírta megállni, hogy ne tegye ki a hűtőjére ezt a mondatot bizonyíték gyanánt.

Mindenesetre ilyen volt Seren: hozzá fogható gyereket Em gyakorlatilag eddig nem látott. Az ő két gyereke, Izzie és Jack laza és sportos volt, hemzsegtek körülöttük a barátok, akik ellepték Em kanapéját és kifosztották a hűtőjét. Izzie egyik-másik barátnője, például Lily „Ems”-nek hívta, mintha csak haverok lennének. El sem tudta volna képzelni, hogy Seren ilyen kedves és közvetlen legyen. Azt inkább, hogy sípcsonton rúgja vagy bemutat neki, amikor George nem néz oda.

Nem mintha Em panaszkodott volna. Persze, hogy nem. Vagy csak egy egész kicsit. De nem voltak összekötve, és nem kellett napi huszonnégy órában elviselnie Serent. Mostanáig legalábbis. Voltaképpen eddig a nyaralásig.

A következőképpen történt: ahogy a június júliusba fordult, Em rájött, hogy luxusszállás ide vagy oda, nem is várja annyira ezt a nyaralást. Minden gondolatát George töltötte ki, és az, hogy mennyire hiányzik majd neki. Mindvégig aléltan fog pihegni érte, akár egy elkárhozott hősnő vagy könnyes szemű tini. Vajon ez egy tragika szerepe, vagy egy vadromantikus hősnőé? (Vadromantikus hősnő, biztosította Kathy. Egyértelműen tragika, hangzott Jenny ítélete. Szedd össze magad!)

Akárhogy is, néhány hete Em nyelt egy nagyot, és megkérdezte George-ot, hogy velük töltené-e ezt a szünetet. Mihelyst kimondta, máris tudta, hogy túllőtt a célon, nyilván túlságosan mohónak tűnik: először is nevetségesen későn szólt, a férfi nem tud ilyen rövid határidővel szabadságot kivenni, és nyilván megvannak a maga tervei a nyárra. Ezért egyszerre volt döbbent és boldog, amikor George igent mondott a meghívásra.

– Beleegyezett! – ujjongott a telefonban Jennynek, és maga sem hitt abban, hogy ekkora szerencséje van.

– Hú, ez bátor dolog volt – mondta a húga olyan hangon, amit „hú, milyen őrültség”-nek lehetett érteni. – Mióta is jártok? Három teljes hónapja? Mennyire ismered te ezt a férfit?

– Öt hónapja – helyesbített Em, akinek fájt, hogy a húga kicsit sem osztozik az örömében. – És nem mondanám, hogy bátor dolog volt – folytatta, valami fura belső kényszer hatására. – Inkább olyan, mint amikor az ember biztos valakiben. És én most biztos vagyok benne. – Vajon ez idegesítően önelégültnek tűnik, tudva, hogy Jenny és a férje egyfolytában acsarognak egymásra, és megkeserítik a másik életét? Emet nem érdekelte, sőt rájött, hogy még reméli is, hogy idegesítően önelégültnek hangzik, mivel Jenny annyira érzéketlen volt az ő öröme iránt. Ha mellette állna, akkor nagy ovációval helyeselné a közös nyaralás ötletét. – Különben is, egy gyönyörűen átalakított, medencés villában leszünk majd Cornwallban – tette hozzá metsző éllel –, nem pedig egy szaharai gyalogtúrán kettesben. Mi baj lehet?

– Hát… például, hogy megutálod? Vagy a gyerekek utálni fogják? Vagy ő fog megutálni téged? – dobta fel Jenny egyik ötletet a másik után leplezetlen rosszakarattal.

– Köszönöm a biztatást. Gondoltál már valaha arra, hogy beállj önkéntesnek a szamaritánusokhoz? – Azzal Em letette a telefont, és hangosan horkantott, ahogy gyakran tette a húgával folytatott beszélgetések után.

Most eszébe jutott Jenny pesszimizmusa, és a szemét forgatva csomagolta be a túrabakancsát egy nejlonzacskóba. A fenébe is, szinte tökéletes nyaralásnak néz elébe! Két hét a csodás új partnerével. Két hét együtt ébredés, gyönyörteljes napok egymás társaságában, nem beszélve a még gyönyörteljesebb éjszakákról, legalábbis ahogy képzeletben kiszínezte. George miatt szertartásosan félredobta a többéves egyrészes, buggyos úszódresszt, és becsomagolta helyette a passzentos új bikinit (pont a mérete, feltéve, ha nem vesz levegőt). És bepakolta az összes újonnan beszerzett, habos-csipkés, masnis fehérneműt a hozzájuk tartozó, csak kézi mosást javasló útmutatókkal. A bőröndben landolt néhány érzékinek tartott masszázsolaj és habfürdő, valamint az a szintén nemrég vásárolt kurvás köntös, amely, ha nem azt sikította, hogy „vigyázz, megégetlek!”, azt parancsolta, hogy „fogj meg és vigyél ágyba!”.

Persze a nyaralás Nagy-Britanniában lesz, és volt annyi realitásérzéke, hogy tessék-lássék egy kapucnis felsőt és egy pulóvert, valamint öt pár túrazoknit és néhány kényelmes melltartót is dobjon a ruhahalom tetejére. Ez máris óriási különbség volt a korábbi frigid, egyedülálló anyukás nyaralásaihoz képest, amikor is a strandon kerülte a teljes létszámú, papás-mamás családokat, és amikor kínzó, fullasztó kényszer alatt akart a lehető legjobb nyaralást biztosítani a gyerekeinek. Vagy legalábbis jobbat annál, amit Domtól és attól a mocsok Michelle-től kapnának.

Óriási különbség – a két nappal ezelőtti telefonhívásig. Van egy kis gubanc, mondta George. Na, gondoltam, édesem. A kis gubanc az volt, hogy Charlotte-ot az utolsó pillanatban felkérték, tartson előadást egy berlini konferencián, és mivel Seren amúgy is állandóan bébiszitterek felügyelete alatt élt, az exneje most George nyakába sózta.

Vagyis nem sózta a nyakába, szólt magára Em a következő pillanatban. George voltaképpen izgatott hangon beszélt a lehetőségről, hogy összeeresztik a gyerekeiket, mintha egy modern mozaikcsalád lennének, melynek tagjai gond nélkül közlekednek egymás magánszférájában.

– Tudom, hogy meglep az ötlet, de biztos vagyok benne, hogy a gyerekek jól ki fognak jönni egymással.

– Hmmm – hümmentett egyet Em, ami nem hatott túl meggyőzően.

– És azt mondtad, hogy elég nagy a ház, igaz? Akkor elfér benne még egy kisgyerek?

– Igen – mondta Em, és gondolatban gyorsan átírta a szobabeosztást.

– Különben le kell, hogy mondjam az első hetet, és csak a másodikra futnék be hozzátok. – George hangja sajnálkozásról árulkodott, miután Em nem biztatta. – Mit gondolsz?

Hogy mit gondolt? Az ösztöne azt súgta, hogy George plusz Seren szinte biztosan jobb, mint semennyi George. Akkor is, ha éjszaka arra ébred, hogy Seren a kenyérvágó kést lóbálja fölötte. Vagy ha váratlanul lelöki a lépcsőn, és egész életére lebénul, vagy akár ott helyben szörnyethal. Az sem kizárt, hogy Seren kémkedni fog utána, és videókat küld a tökéletlen Emről a tökéletes Charlotte-nak. Ó, istenem, se szeri, se száma a rémisztő lehetőségeknek! Ez a nyaralás igen könnyen rémálomba mehet át.

– Szóval? – szakította ki George a fantáziálásából, mielőtt még az apró kételyei lidércnyomássá növekedtek volna. – Charlotte tényleg sajnálja – tette hozzá. – És ne aggódj, megkértem, hogy jöjjön el Serenért, amikor visszaért, úgyhogy nem kell ide-oda autóznom a nyaralás közepén. Megígérte, ami nem semmi.

Em levegőért kapkodott, mint a vízből kiemelt aranyhal.

– Hát jó – préselte ki magából nagy nehezen. Igen, George, szerinted ez valóban nem semmi, ha az exed felbukkan a nyaralás alatt, és meglesz a véleménye Emről, a gyerekeiről, az általa választott szálláshelyről, a pótmama tehetségéről? George olyan vidáman mondta, hogy „ne aggódj”, mintha ez valóban nem lenne nagy ügy, mintha mostantól nem görcsölné végig a találkozásig hátralévő időt. Ez tényleg nem semmi. Elképzelhető ennél stresszesebb nyaralás?

Em nem az a fajta nő volt, aki gyűlöl más nőket – soha nem szállt versenybe velük, még Michelle-lel, Dom új feleségével sem. (Na jó, egy kicsit mégis versengett Michelle-lel, ismerte el, de az a nő provokálta, és nem is kicsit. És nem is egyszer.) De valóban igyekezett nem pálcát törni más nők fölött és nem gúnyolódni rajtuk; ennél mindig is különbnek tartotta magát.

Erre most kiderül, hogy mégsem különb. Kiderül, hogy mihelyt meghallotta, hogy Charlotte beugrik hozzájuk, akármilyen rövid időre is, minden baja lett önmagával. Azon nyomban kemény fogyókúrára fogta magát, soron kívüli időpontot kért a fodrásztól, és amikor csak az eszébe jutott, egy sorozatnyi brutális felülést szabott ki magára. Milyen öltözékben fogadja? Mennyi időt fog velük tölteni? Vajon gondoskodjon valamiről, amivel megkínálhatja? Vagy esetleg asztalhoz üljenek együtt? Vigyen magával recepteket vagy olyasmit, amivel feldobhatja a nyaralót? Talán a kis lámpásokat, amiket felaggathat a villa teraszára, hogy úgy nézzen ki, mint egy katalógusban, vagy…

Em a hálószobájában állt, és miközben állítólag a hamarosan kezdődő nyaralásra csomagolt, azon kapta magát, hogy úgy szorongatja a ruhásszekrényből imént kiemelt szűk szabású, dögös estélyit, mintha egy élő ember lenne. Figyelmeztetnie kellett magát, hogy vegyen levegőt, mielőtt a feje szétdurran. Ugyan, Em, szedd össze magad! Mindössze egy jelentéktelen találkozásról van szó egy másik emberi lénnyel, amely valószínűleg egy óráig sem fog tartani. Túl fogod élni. Persze, hogy túléled. Charlotte nyilván olyan rémült lesz, mint ő. Vagy ha rémült nem is, de zaklatott. Vagy legalább kíváncsi. Érdeklődő. Miért ne lenne az?

Rosszkedvűen szemlélgette magát a tükörben, aggodalmaskodott, hogy az új frizurája, amit egyszerre szánt levegősnek, borzasnak és fiatalosnak, pancser munkának, elfuseráltnak tűnik. A nyaka nem furcsa most egy kicsit? Charlotte nem fogja azt gondolni, hogy furcsán néz ki? – Te jó ég, George mennyire alább adta a szintet énutánam – vihorászhat majd Charlotte az új partnerének. – Látnád a haját. Meg a…

Hagyd abba, Em! De tényleg. Ezt azonnal hagyd abba!

Miközben a szemét forgatva összehajtogatta az estélyit, megpróbálta maga elé idézni Kathyt. Nem ismert nála higgadtabb embert. Az önsegítő könyvek feltétlen híveként egyszer azt mondta Emnek, hogy álljon a tükör elé mindennap, nézzen a saját szemébe, és mondjon fennhangon pozitív dolgokat. Megéri, állította.

– Fantasztikus nyaralás lesz, és mindenki nagyon jól ki fog jönni mindenkivel, és Charlotte sem fog elítélni – motyogta a tükörképének.

Ejha, ejha! Komolyan ez a maximum, amit ki tudsz hozni magadból? Próbáld újra, lelkesebben! – korholta a képzelt Kathy. Határozott is tudott lenni, főleg azzal, aki szerencsétlenkedett.

– Fantasztikus nyaralás lesz, és mindenki nagyon jól ki fog jönni mindenkivel, és Charlotte-nak eszébe sem jut, hogy elítéljen – ismételte Em önmagának. Nem éppen lelkesen, inkább vicsorogva, de mindegy. Ennek már hatnia kell.

– Ez a megőrülés első jele, anyu – hallotta a hálószoba előtt elhaladó Jack hangját, mire összerándult.

Grimaszolt a tükörképére, remélve, hogy a fia nem hallotta, hogyan alázkodott meg a tükör előtt.

– Csak az első? – kiáltotta utána. – Akkor jobban állok, mint gondoltam.

Végy egy mély levegőt, mondta magának, majd beletuszkolta az utolsó néhány holmit a bőröndbe, és behúzta a cipzárt. Végül is nem katasztrófa, hogy Seren is velük jön, csupán apró változás a tervben. Attól sem kell rettegnie, hogy Charlotte megjelenik a színen, inkább lehetőség, hogy kihozza magából a legjobbat. Igen. Nem fogja engedni, hogy bármelyikük is elrontsa a tökéletes, romantikus nyaralását, az biztos. Em végső soron született optimista volt. Ez a két hét csodás lesz. Elképzelni sem lehet jobbat.

– Gyerekek, készen vagytok? – kiáltotta, miközben levonszolta a bőröndöt a földszintre. – Tíz perc múlva indulunk. Ismétlem: tíz perc.

Fantasztikus nyaralás lesz, és mindenki nagyon jól ki fog jönni mindenkivel, mondta fel még egyszer a leckét félhangosan, miközben felvette a cipőjét. Megnézhetik magukat, ha mégsem!