Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓFÉLE

I. Mrs. Dodge és Mrs. Cronwell.

II. A szemben lakó hölgy

III. A telefon gonosz

IV. A nagy ember felesége

V. Mrs. Cronwell egyik leánya

VI. Sally

VII. Napóleon is alacsony volt...

VIII. Mrs. Dodge egyetlen leánya

IX. Mrs. Dodge férje

X. Lily első úgynevezett eljegyzése

XI. Mrs. Cronwell legfiatalabb leánya

XII. A legboldogabb óra

XIII. Az összetört szív

XIV. Mrs. Dodge szomszédja

XV. Mrs. Dodge nem akar színt vallani

XVI. Mrs. Braithwaite férje

XVII. „Dolling”

XVIII. Lily Ada nevű barátnője

XIX. Szülők a sötétben

XX. Szőke leány, barna leány...

XXI. Mrs. Cronwell unokahúga

XXII. Petrezselymet árul szegényke

XXIII. Az idegen tükör

XXIV. Elsie átalakulása

XXV. A varázs tovább tart

XXVI. Sivatag

XXVII. Csodálatos véletlen

XXVIII. A közvélemény gúnyolódik

XXIX. Mrs. Cronwell legidősebb leánya

XXX. Mrs. Cronwell veje

XXXI. A házassági évforduló

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Booth Tarkington

LÁNYOK ÉS ASSZONYOK

fordította:
Benedek Rózsi

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-517-4 EPUB
ISBN 978-963-559-518-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1925

a mű eredeti címe:
Women

a borító egy 1928. évi divatlap borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓFÉLE

- De miért nem? - kérdezte Mrs. Dodge, a Női Klub szombati összejövetelének vitavezetője.

Az összejövetelen Mrs. Cronwell olvasott fel egy tanulmányt a nőkről, a mai irodalom tükrében.

- Miért ne lehetne méltó tárgya egy regénynek olyan asszonyok élete, mint amilyenek mi vagyunk? - folytatta Mrs. Dodge a vitát. - Mrs. Cronwell azt állítja, hogy a nőkről szóló regényben, vagy tanulmányban, vagy akármilyen írásműben központi cselekménynek kell lenni. Szükség van azután egy főszereplőre, a hősnőre, aki az események központja. Körülötte forogjon minden, a többiek csak mellékalakjai legyenek a hősnő körül zajló történésnek.

- Már ha én most a magam életét nézem abban bizony nem volt ilyen kiemelkedő esemény. Meg vagyok arról győződve, hogy Mrs. Cronwellében se volt, még akkor se, ha őt csak mint anyát tekintjük. Pedig az ő életének más fontos vonatkozásai is vannak, mint azok, amelyek a három leányához fűzik, éppen úgy, mint ahogy én se kizárólag a leányom anyja vagyok. Tehát se a magam életében, se Mrs. Cronwellében nem találok ilyen kiemelkedő eseményt. És azt se hiszem, hogy a hallgatóság tagjai közül bárkinek az életében ilyen drámai összeütközés lett volna. Az életünk látszólag lazán összefüggő véletlen történések láncolata, Akad köztük fontos esemény, akad jelentéktelen is. És bár családunkkal, barátainkkal, szomszédjainkkal élünk együtt, néha mégis majdnem ismeretlen emberek bukkannak fel életünkben, befolyásolják tetteinket, azután éppen olyan bevezetés nélkül, mint ahogy jöttek, el is tűnnek. De azt a drámai összeütközést, amely Mrs. Cronwell szerint az irodalmi feldolgozás előfeltétele: azt sehol se látom. Ezért azt hiszem, hogy ha ehhez a feltételhez ragaszkodunk, akkor eltávolodunk a való élettől, pedig úgy gondolom, hogy minden követelmény közül az az első, hogy az életet írjuk meg, a maga valóságában. Ezért felteszem a kérdést: miért ne lehetne egy asszonyról, vagy asszonytípusról irt könyvnek tárgya olyan asszonyok élete, mint amilyenek mi vagyunk? A mi érzéseink, a mi gondolataink? Miért kellene egy ilyen regényben sűríteni az eseményeket, miért kellene a történést egyetlen összeütközésre leegyszerűsíteni, egy személy köré csoportosítani? Életünk eseményei, gondolataink és érzéseink a gyerekeinkhez, barátainkhoz, szomszédainkhoz való viszonyunkból erednek, de befolyásolják az eseményeket az idegenek is, akikkel a véletlen hoz össze bennünket és gyerekeinket és barátainkat, és akik azután újra eltűnnek életünkből. Ezért, ha könyvet akarnak rólunk írni, nem elég, ha a könyv velünk foglalkozik, hanem figyelembe kell venni mindenkit, aki körülöttünk él.

- A férjeket nem említed, - jegyezte meg Mrs. Cronwell. - Nekik hát semmi...

- Őket se lehet kihagyni, - bólintott Mrs. Dodge. - De azt szeretném, ha a férjek és udvarlók csak az őket megillető mértékben jutnának szóhoz. Tehát csak amennyiben tetteinket és gondolatainkat befolyásolják. Éppen ezért ellenzem azt a központosító törvényt, amelyet Mrs. Cronwell javasol. De azt azért nem akarom, hogy minden törvényt elvessünk. Sőt, egy törvényt nagyon is fontosnak érzek.

- És melyik ez a törvény? - érdeklődött az egyik hallgató, mert Mrs. Dodge szünetet tartott és arca valósággal fenyegető kifejezést öltött.

- Az, hogy az asszonyokról irt könyv ne legyen túlságosan hosszú, - felelte Mrs. Dodge. - Különösen abban az esetben, ha a könyv írója férfi, okosan teszi, ha a rövidséggel takarja el azt, amit nem tud rólunk. S amellett - tette hozzá elnézőbben - azt is remélheti, hogy ha röviden ír rólunk, megbocsátunk neki.

I.
Mrs. Dodge és Mrs. Cronwell.

Már gyermekkorunkban megtanultuk, hogy a látszat csal. Miközben azután ezen a forgó földgolyóbison mászkálunk, arról győződhetünk meg, hogy a béke minden látszat közül a legcsalókább. A laboratórium polcainak legártatlanabbnak látszó folyadéka robbantotta fel karácsonykor az épület jobbszárnyát. Egy álmos augusztus csendes vasárnap délelőttjén repült a levegőbe a gázművek épülete, anélkül, hogy az embereket udvariasan előkészítette volna a robbanásra. Mindez pedig annál felháborítóbb, mert az eseményeket megelőző békés hangulatban senki még csak nem is álmodott ilyen bajokról. Pedig éppen ennek a boldog eseménytelenségnek kellett volna, akárcsak 1914 forró nyarán, arra figyelmeztetni az embereket, hogy a vihar már kitörőben van.

Láthatott-e halandó szem valaha békésebb képet, mint három mosolygó hölgyet, akik a klubból sétálnak hazafelé? A szóban forgó hölgyeken azonkívül még az is meglátszik, hogy nem ismerik az élet gondját. Bundájuk a legkényesebb igényeket is kielégítheti. Útjuk meg a város legszebb villanegyedének legelőkelőbb utcája felé vezet. A társaságbeli hölgyek jellegzetes kedveskedésével beszélgettek és óvatosan kerültek minden személyes vonatkozást. Társalgásuk valósággal fennkölt volt. „Szeretet és világosság”. Tanulmány. Írta Mrs. Roderick Brooks Battle. Ez a cím volt a klub évkönyvében a mai ülés dátuma mellé nyomtatva. Ez a Mrs. Roderick Brooks Battle nem volt más, mint a három szóban forgó kitűnő hölgy közül a legfiatalabb.

- Aranyosak vagytok, hogy csupa szépet mondtok előadásomról, - áradozott Mrs. Battle. - Bárcsak megérdemelném. De persze mindenki tudja, hogy az érdem: az uramé. Nem hiszem, hogy egyetlen épkézláb mondatot le tudnék írni nélküle. Ha nem segítene, egyetlen tanulmányt se tudnék befejezni. Soha az életben nem készülnék el semmivel.

- Nincs igazad, Amélia! - tiltakozott barátnői közül az idősebbik. Hogy mást ne is említsek, milyen gyönyörű volt, amit a hallgatás bátorságáról mondtál, hogy mennyivel nemesebb nem válaszolni a támadásra. Ez volt egész előadásodban a legszebb gondolat, és biztos vagyok benne, hogy ez a tied és nem az uradé.

- Szó sincs róla! - tiltakozott Mrs. Battle. Bár a két idősebb hölggyel nagy tisztelettel beszélt, látszott rajta, mennyire megbotránkoztatják Mrs. Cronwell szavai. Még a hangja is éles lett. - Soha életemben nem tudnék ilyet kitalálni, - magyarázta. - Ez is teljesen az uramé, ő diktálta szóról szóra. Valósággal szégyellem magam, mikor engem dicsértek érte. De azt persze tudtam, hogy aki csak egy kicsit ismer bennünket, úgyis tudja, hogy ez nem nekem jutott eszembe, hanem természetesen az uramnak.

- Édes szívem, ezt soha nem hiteted el velünk - szólalt meg a harmadik hölgy. - Előadásodban olyan jellegzetesen asszonyi gondolatok voltak, amelyeket csak egy nő tud...

- De ő azt is jobban tudja - vágott Mrs. Battle barátnője szavába. Nemcsak szóval ellenkezett, felvillanó szeme, kipirult arca is csupa tiltakozás volt. - Hiszen az uramban éppen az a csodálatos, hogy a szelleme egyszerre férfias és nőies. Tökéletes ember... Ezt csak az ő szavaival tudom megmagyarázni. Az uram azt mondja, hogy csak az lehet nagy ember, akinek gondolkodása egyetemes. Ez az uram sikerének egyik magyarázata. Nemcsak a leghatalmasabb gondolkodó elme mindazok között, akiket ismerek, de meg van áldva a legkifinomultabb asszonyi megérzéssel is.

Mrs. Battle elhallgatott, majd halkan felnevetett. Olyan légen, és olyan félszegen bámulta az urát, hogy mások hitetlen csodálkozását megértette ugyan, de mulatságosnak találta.

- Hiába ismerünk más férfiakat, azért az uramat mégis nehéz megérteni - folytatta azután Mrs. Dodge-hoz fordulva. - Más férfi egyszerűen férfiszemmel nézi a világot. De az uram azt állítja, hogy az ilyen felfogás egyoldalú. Az uram úgy magyarázza, hogy a nők a földgömb egyik felén laknak, a férfiak meg a másik felén. Egyik se látja az egész földet. Az egész földet csak a csillagokból lehet áttekinteni. Ezért kell tekintetünket az égig emelni. Szerettem volna ezt a gondolatot is beleszőni tanulmányomba. Mert ugye ez gyönyörű gondolat: „emelkedjen fel tekintetünk a csillagokig?" De az uram azt mondta, nem illik bele az egésznek a gondolatmenetébe: hát elhagytam. Mert az uram azt mondja, a gondolatok között meg kell lenni a logikai összefüggésnek. Különösen írásban. De ugye, ti is azt gondoljátok, hogy ez a hasonlat tökéletes és gyönyörű?

- Bűbájos - helyeselt Mrs. Dodge. - De azért nem értem, hogy ez miért bizonyítja Mr. Battle lelkének nőies finomságát?

- De hiszen ezt én nem is így gondoltam, - magyarázta Mrs. Battle izgatottan. - Reggeltől estig ezer és egy apróság bizonyítja, amit mondtam. Persze, belátom, hogy idegen asszonyok nehezen érthetik meg, hogy Mr. Battle milyen magasztos lélek. Akit nem ért az a szerencse, hogy a felesége lehet, az nem is értheti meg.

- Pedig, drágám, ezt a sors nagyon sokunktól tagadta meg, - jegyezte meg Mrs. Cronwell szelíden.

Mrs. Dodge élesen felnevetett, de a kitűnő Mr. Battle kitűnő felesége ezt látszólag észre se vette. Komolyan folytatta mondókáját, miközben Mrs. Cronwell és Mrs. Dodge hol őt, hol egymást nézték a megdöbbenéstől tágra nyílt szemmel.

- Mrs. Cronwellnek igaza van. Sokat töprengtem ezen, és minél többet gondolkozom, annál csodálatosabbnak érzem, hogy egy hozzám hasonló, jelentéktelen, köznapi asszonyt érhetett ez a szerencse. Soha nem fogom megérteni, miért lettem éppen én a szerencsés kiválasztott?

És Mrs. Battle elgondolkozva meredt maga elé, ahol a messzi távolban a hosszú, egyenes utca két járdája mintha egybefolyt volna.

Közben megérkeztek Battleék házához, és Mrs. Battle elbúcsúzott barátnőitől. Még mindig a csodán töprengett. A kaputól a ház ajtajáig keskeny kőlapokkal borított út kanyargóit a puha pázsit között. A házon meglátszott, hogy a tervező művész szereti a gipszdíszítést és a kovácsolt vasat. Mielőtt Mrs. Battle befordult a kerti útra, két barátnője még egyszer áradozón dicsérte felolvasását. Azután érzékeny és gyöngéd búcsút vettek tőle. A kis barna asszony ragyogó szemén, elgondolkodó pillantásán azonban meglátszott, hogy az esze nem barátnői bókjain, hanem az előbb említett csodán jár.

Mrs. Cronwell és Mrs. Dodge elkomolyodva folytatták útjukat. Nem is beszéltek, egészen addig, amíg a stukkós ház ajtajának csattanása nem jelezte, hogy mondanivalójukat már senki nem hallhatja. Mrs. Cronwell csak akkor szólalt meg, de még mindig suttogó hangon.

- Mit gondolsz, - fordult barátnőjéhez. - Megfesttette Mrs. Battle az Angyali Üdvözletei?

- Az Angyali Üdvözletét? - csodálkozott Mrs. Dodge, mert nem értette, hogy barátnője mire céloz.

- Igen, az Angyali Üdvözletét. Azt az ünnepélyes pillanatot, mikor megtudta, hogy Roderick Brooks Battlenek a felesége lesz. Egészen bizonyosan angyal tudatta vele a hírt, hogy ő a „kiválasztott”. Mert ha Mr. Battle csak egyszerűen belépett volna a szobába, hogy megkérje a kezét, ezt nem is tudta volna elviselni.

- Én csak egyet akarok megjegyezni - felelte Mrs. Dodge határozott hangon -, hogy én már torkig vagyok ezzel az állandó harsonázással, amit ez az asszony művel. Nem menekülhetünk előle. A vacsorákon minden beszélgetést túlharsog. A délutáni teákon hiába beszél ötven asszony egyszerre: azért semmi mást nem hallasz, mint azt, hogy Battle ezt mondja, Battle azt mondja, sőt Battle ezt is mondja, meg azt is mondja. Az utolsó szerdai összejövetelen, amikor Belloni énekelt, akkor se hallhattál mást, mint Battle úr véleményét a zene lényegéről. Még a Puccini-ária legerősebb fortéit is túlharsogta Battlené, mikor az ura szavait tolmácsolta. És mikor Belloni befejezte az éneklést, Mrs. Battle egyszerűen kisajátította magának szegényt, hogy Battle úr zeneelméleti nézetét közölje vele. Amélia nem figyelt az énekre. De Belloninak egy félóra hosszat magyarázott, pedig szegény pára egyetlen kukkot se tud angolul. De azért meg kellett hallgatni mindazt, amit Battle úr kegyes volt a zenéről mondani. Én a magam részéről kijelentem, hogy elég volt és kész vagyok ez ellen a himnuszzengedezés ellen a legerélyesebben fellépni.

- Igazán nem tudom, mit lehetne csinálni - felelte Mrs. Cronwell félénk mosollyal.

- Én tudom - jelentette ki Mrs. Dodge erélyesen. Szótlanul mentek pár lépést. Látszott rajtuk, hogy mind a két asszonynak nagyon sok mondanivalója volna, de még nem tudják, hogyan kezdjenek hozzá. Mrs. Cronwell el is határozta, hogy megpróbálja egyelőre más irányba terelni a beszélgetést. - Úgy látom, Amélia rossz színben van - kezdte. - Az utolsó években, sajnos, nagyon megváltozott. Rém sovány és az arca egészen elgyötört. Olyan, mint egy nyúzott macska!

- Hát milyen legyen? Amióta férjhez ment, mást se tesz, mint az urát dajkálja. Évekig igazán éjjel-nappal dolgozott. Mosott, főzött, takarított, kiszolgálta Battlet. Biztos lehetsz benne, hogy a cipőjét is ő tisztította. Ezek után kár azon csodálkozni, hogy rossz színben van és megöregedett.

- Tudom, hogy így volt - bólintott Mrs. Cronwell. - De csak eleinte, amikor még nagyon rosszul ment a dolguk. Ma már semmi szükség rá, hogy Amélia így vesződjön. Hallom, Battle ebben az évben valami húsz, vagy talán harminc házat is épít, és most két nagyszabású áruház tervezésére is megbízást kapott. És Battle igazán szépen bánik az asszonnyal. Amélia mostanában kifogástalanul öltözködik.

- Nem mondom, - felelte Mrs. Dodge haragosan. - De csakis azért, mert mind a ketten érzik, hogy erre Battle érvényesülése érdekében szükség van. De én mondom neked: ha az ura sáros cipőben lép a szobába, akkor Amélia szépen eléje térdel és lehúzza a sáros cipőjét. Én ismerem ezt az asszonyt! És ismerem az urát is! Hiába vannak jó módban, Amélia ma is éppen olyan szerelmes szolgálója és alázatos cselédje az urának, mint amilyen a szegénység napjaiban volt.

- Lehet, - bólintott Mrs. Cronwell. - De én azt hiszem, mind ennél fontosabb az a hivatás, amelyet Amélia most tölt be az ura mellett.

- Hogy reklámfőnöke az urának? Mert másként nem nevezhetjük, amit csinál. Ezt pedig soha nem fogja abbahagyni, mint esetleg a cipőtisztítást. És ezért vagyok dühös és ezért unom az egészet. Amélia úgy viselkedik, mintha rajta kívül még soha senki nem ment volna férjhez.

- Hát ö ilyen, - felelte Mrs. Cronwell elgondolkozva. - Egészen biztosan nem is vette még észre, hogy nekünk valamennyiünknek szintén van férjünk.

- De hiába ismerünk más férfiakat, Mr. Battlet azért nem érthetjük meg, - magyarázta Mrs. Dodge, és dühösen utánozta Amélia szenvedélyes lelkendezését. - Más férfi egyszerűen a férfiak szempontjából nézi a világot. Meg tudom érteni, hogy milyen nehéz lehet más asszonynak az én isteni férjem szellemét megérteni, hiszen ők a maguk jelentéktelen tucatember férjükhöz vannak szokva.

- Nem, ezt azért nem mondta, - tiltakozott Mrs. Cronwell.

- De azért tudod, hogy ezt gondolta? Hogy egészen pontosan ezt érezte?

- Nem mondom, lehet, hogy igen.

- Meguntam! - jelentette ki Mrs. Dodge erélyesen. És amint ezt hangosan kimondta, még jobban haragudott. Egyre nagyobbnak látta Amélia bűnét és felháborodása percről-percre növekedett. - Amit tesz, arcátlanság! - folytatta. - Más is tudna éppen valami jót mondani a férjéről, de mi nem mondunk semmit, mert nem akarjuk untatni az embereket. Az én uram is igazán rendes ember, esetleg megpróbálhatnék én is mesélni róla...

- De nem lehet, - vágott szavába Mrs. Cronwell. - Legalább is hiába próbálnád meg olyankor, amikor Amélia a közelben van.

- Nem értem, hogy nem érzi, mennyire terhére van mindenkinek. És ha másnak nem, hát az urának kellene megakadályozni ezt a viselkedést.

Mrs. Cronwell nevetve rázta meg fejét.

- Először is az ura biztosan mindenben egyetért vele, ö is meg van arról győződve, hogy Amélia csak a tiszta igazságot, a nyers tényeket hirdeti, amelyeket mindenkinek tudnia kell. De Battle bizonyosan azt is észrevette már, hogy hasznos dolog ez az állandó tömjénezése!

- Ez nem igaz! Nem hasznos! Mindnyájan torkig vagyunk vele!

- Lehet, hogy rád, meg rám ilyen hatással van. De én azért nem tudom... - Mrs. Cronwell elhallgatott és elgondolkozva nézett maga elé. - Battle ezt bizonyára másképp látja - folytatta azután. - Azt is érzi, ösztönszerűleg, hogy ez milyen hasznos. Az azonban álmában sem jut eszébe, hogy...

- Mi nem jut eszébe? - sürgette barátnőjét Mrs. Dodge, mert Mrs. Cronwell hosszabb szünetet tartott.

- Attól félek, arról nem vesz Battle barátunk tudomást, hogy igenis minden sikerét felesége dicshimnuszainak köszönheti. Emlékezzél csak vissza! Mikor kilépett első állásából, az építészirodából, ahol rajzolt, és önállósította magát, és még semmiféle munkáját sem látta senki, mindenki hitt abban, hogy nagy tehetség és hogy tehetségének bebizonyításához csak az alkalom hiányzik. Miért hittünk ebben valamennyien, ha nem azért, mert Amélia állandóan hirdette? És azután tényleg épített néhány kis házat, és akkor mást se hallottunk, mint azt, hogy ezek a házak városunk első építészeti Alkotásai, nagy betűvel írva. Ugye, kevesen értenek az építészethez, ha sokat is beszélünk róla, és így érthető, hogy nemsokára versenyt lelkesedtünk Roderick Brooks Battle úr alkotásaiért. És mit gondolsz, miért lelkesedtünk? Aligha azért, mert a házak olyan csodálatosan szépek voltak. Most már Amélia is azt mondja, hogy azok a házak még gyengécske kísérletek, Battle csak azóta fejlődött ki, és csak újabban halad hatalmas lépésekkel a művészi tökéletesség felé. Ezt ma Amélia is mondja. A házak tehát csúnyák és rosszak voltak. Miért hittük mi, hogy szépek? Mert Amélia mindnyájunknak bebeszélte, hogy gyönyörűek. És mi történt azóta? Amélia nem ment az idegeinkre, hanem elhitette velünk, hogy az ura nagy ember. Ugye, így van?

- Pedig igazán semmivel se tudja férje nagyságát bizonyítani, - felelte Mrs. Dodge. - Nem mondom, hogy Battle nem egész jó építész. De nem kiválóbb, mint a többiek. És nem kiválóbb a maga szakmájában, mint az én uram, vagy amilyen ügyvéd Mr. Cronwell.

- Persze, hogy nem. - bólintott Mrs. Cronwell. De azután visszatért a megkezdett gondolatsorhoz. - De se Dodge úrnak, se az én uramnak nincs senkije, aki reggeltől estig dicsőségüket zengi. Szegényekről senki se hirdeti, hogy nagy emberek. Látod már, Lydia, hogy lelkünket milyen bűn terheli?

- Nem értelek.

- Nézd, édesem - kezdte magyarázatát Mrs. Cronwell. - Maga Battle se álmodta, hogy ő nagy ember, egészen addig, amig feleségül nem vette Améliát. Amélia azonban hitt benne, elhitette férjével is, hogy milyen nagyszerű valaki, és azzal, hogy ezt mindenkinek bebeszélte, valóban nagy embert csinált belőle.

- Ez csak önzés nála - jegyezte meg Mrs. Dodge haragosan. - Bárkihez ment volna feleségül, ugyanígy viselkedett volna.

- Igazad van. Amélia született bálványimádó. Akit szeret, azt oltárra állítja. De még nem feleltél előbbi kérdésemre, hogy milyen világításba helyez bennünket Amélia viselkedése?

- Még mindig nem értem, hogy mire gondolsz!

- Nézd, ha Amélia az én uramhoz ment volna feleségül, és nem Battlehöz, már mindenkit meggyőzött volna arról, hogy Mr. Cronwell nagy ember. Mr. Cronwell maga is elhitte volna, és attól félek, hogy ez nagyon is tetszene neki. Hát nem vagyunk mi rossz feleségek, ha azt, amit mi tettünk, összehasonlítjuk azzal, amit Amélia tett az uráért?

- Micsoda beszéd!

A két hölgy lassan folytatta útját hazafelé. Most megálltak, mert Mrs. Cronwell hazaérkezett. Előkelő, komoly épület volt az otthona, a múlt század közepének stílusában épült. Szilárd, finom, komoly a ház, akárcsak úrnője. Szemben vele mostanában felépült ház állt. Rózsaszínű gipszdíszítése a meleg Dél vidám épületeit juttatta a néző eszébe. Az egész ház olyan tarka és mosolygó, mintha színpadi díszlet volna és nem komoly lakóház. Még nem laktak benne, de a selyemfüggönyök már az ablakokon díszelegtek és azt a benyomást keltették, hogy a ház valóban lakás, nemcsak színpadi díszlet. Különben a ház minden köve feltűnésre, kihívó színpadiságra törekedett.

Mrs. Dodge őszinte undorral pillantott a házra. - Förtelmes - jegyezte meg. mély meggyőződéssel.

II.
A szemben lakó hölgy

Mrs. Cronwell is szemügyre vette a házat.

- Szomorú eset - jegyezte meg, fejét csóválva.

De ez a kijelentés valószínűleg nem is a házra vonatkozott.

- Egészen fertelmes, - ismételte barátnője. - Azt hiszem, most is folyton itt lóg. Tudod, én őszintén megmondom, hogy nem sajnálom Amélia Battlet, - jelentette ki Mrs. Dodge határozott hangon.

- Hogy nem sajnálod? Hát csak nem képzeled, hogy neki akár álmában is eszébe jutna, hogy őt sajnálni kell? Hiszen állandóan hangsúlyozza, hogy ő mennyire sajnál bennünket, mert nem lehettünk Battle felesége!

- Tudom. Épp ezért vagyok annyira felháborodva. De Améliának szüksége lesz a részvétünkre, - erősködött Mrs. Dodge, és haragosan mutatott a szemben álló házra. - Ha majd mindent megtud, szüksége lesz rá.

- De talán soha nem tud meg semmit.

Mrs. Dodge gúnyosan nevetett.

- Gondolod? Hát vedd tudomásul, hogyha egy asszony keserves munkával bálványt farag az urából, akkor ez a tisztelt férj nemsokára a bálvány jogait is követeli magának.

- Miközben úgy viselkedik, mint az ördög.

- Úgy van, ahogy mondod. És ez rendesen akkor következik be, mikor már az asszony egész fiatalságát feláldozta bálványa oltárán, és barátnői kénytelenek megállapítani, hogy nyúzott macskához hasonlít. Hogyan vehetné fel a nyúzott macskához hasonlító rabszolganő a versenyt a gazdag özveggyel, akinek módjában áll mindannyiszor egy új házat építtetni, valahányszor négyszemközt óhajt lenni az isteni építésszel?

- De hiszen csak egy házat építtetett! - tiltakozott Mrs. Cronwell felháborodva.

- Eddig egyet, - bólintott rosszhiszemű barátnője. De azután belátta, hogy ez a téma mégse alkalmas tréfálkozásra, és elkomolyodva tette hozzá:

- Azt hiszem, jó lenne, ha Amélia mindent tudna.

- Szó sincs róla!

- De bizony jobb lenne, - makacskodott Mrs. Dodge. - Először is nem tenné magát nevetségessé. Hiszen bizonyos, hogy ő mindig nevetséges volt. De hogy most állandóan férjéért rajongjon, mikor férje egy másik asszonyért rajong, hát, hát ez... ez túlságosan nevetséges. De meg ha most tudomást szerezne erről az egész ügyről, ez megvédené egy későbbi rettenetes lelki megrázkódtatástól.

- Miféle rettenetes lelki megrázkódtatásra gondolsz, Lydia?

- Hát ha az ura elhagyja, - felelte Mrs. Dodge komolyan. - Ha Mrs. Sylvester végérvényesen rá akarja majd tenni a kezét. Férfiak manapság nagyon könnyen rászánják magukat ilyesmire.

- Bizony, tudom, - bólintott Mrs. Cronwell. Ő is, akárcsak barátnője, nagyon komolyan nézett maga elé. De az ö arcán sokkal több volt az őszinte részvét, mint amennyit Mrs. Dodge arca árult el, - Szegény Amélia, - folytatta. - Egész fiatalságát feláldozta, hogy Battle-ből nagy embert csináljon; olyan embert, akit Mrs. Sylvester érdemesnek tart arra, hogy elkaparintsa tőle.

- Oda nézz! - szakította félbe Mrs. Dodge a barátnőjét. A hangjában izgalom csengett.

Az új ház egész szélességében hatalmas kőterasz húzódott. Az egyik zöldre festett ajtó mögül most két alak tűnt elő. Az egyik férfi volt. Karcsú, fiatalos alakját pompásan egészítette ki finom művészfeje. Aki ránézett, rögtön látta rajta, hogy nem mindennapi ember, sőt azt is, hogy az életben sikerei vannak. Most ugyan a legfeltűnőbb rajta az a gyengéd és alázatos figyelem, amellyel a mellette álló asszonyra néz. Az asszony magas, vidám, kacagó teremtés, olyan ragyogóan csinos, hogy ez már a komoly szépség határán jár. Aranyvörös hullámos haja a velencei szépségeké. Még az utca túlsó oldalán álló asszonyok is meglátták, hogy felvillanó szemének színe az ég legszebb kékjével veszi fel a versenyt.

Kis cobolysapkát visel szép fején, s ruhája fölött, amelyből különben csak a nyaknál látszik ki egy keskeny szürke csík, olyan coboly bundát, amely milliomosokat is megdöbbenthet. Boldog és diadalmas pillantása azt is elárulja, hogy biztos a dolgában. Tapasztalásból tudja, hogy tőle soha senki semmit se tagad meg, legkevésbé tagad meg ő valamit saját magától. Mindent egybevetve: ragyogó, elkényeztetett, bájos, és félelmet nem ismerő teremtés.

Egészen bizonyos, hogy attól a két asszonytól se fél, akik az utca másik oldaláról figyelik. Nem fél a véleményüktől, attól, hogy esetleg mit beszélhetnek róla. A kék szemek pillantása, amint keresztülnézett az utcán, jókedvű, sőt gúnyos volt, akárcsak az a köszönésféle, amellyel pillantását kísérte. A kísérőjével szorosan egymáshoz simulva mentek, az asszony keze a férfi karján nyugodott és láthatólag teljesen elmerültek a beszélgetésben. A kapu előtt hatalmas francia autó állt, jóképű fiatal sofőrrel a kormánykerék mellett és hasonlóan jóképű inassal.

Az úr láthatólag valami tréfát engedett meg magának, amire az asszony, mintha megsértődött volna, fehér kesztyűs kezét kivonta a férfi karjából és néhányszor tréfásan vállára ütött. Azután szépen otthagyta kezét a férfi vállán. Ott is maradt a kéz a barna férfikabáton, talán azért, hogy rátámaszkodjék, mikor a kocsiba száll. És ott volt akkor is, amikor a férfi is eltűnt az asszony után a kocsi bársony ölében. Az előbb még játékos mozdulat most már bevallottan simogató volt és azt is észre lehetett venni, hogy számukra nem újság ez a mozdulat.

Legalább is mindezt így értelmezték az utca másik oldalán, ahol Mrs. Dodge némileg összefüggés nélküli szavakkal adott kifejezést felháborodásának. Mrs. Cronwell csak rekedten sápítozott, hogy óh, óh. A francia kocsi közben kigördült a kapun, elsuhant a két asszony mellett, akik megdöbbenve bámészkodtak a bennülőkre. Egy pillanat múlva eltűnt szemük elől és a két barátnő most más híján egymásra bámult.

- Ez aztán beleült - hápogta Mrs. Dodge. - De azért ide inkább gondola kellett volna.

- Gondola?

- Hát persze. Az illik a dogé feleségéhez, aki rabul ejt egy szegény költőt, vagy más bolondot. Rám legalább mindig ilyen benyomást tett ez az asszony. Micsoda csúnya komédia!

Mrs. Cronwell a fejét csóválta. Arcán megbotránkozás és szomorúság látszott.

- Ez nem játék, Lydia. Ez szörnyű tragédia!

- Ahogy vesszük. De magával a ténnyel, azt hiszem, nagyon hamar szembe kell Amáliának nézni. Egy szép nap az ura be fog lépni a szobájába és felszólítja, hogy váljon el tőle, mert ő más valakit akar feleségül venni. Mert amit láttunk, az csak ezt jelentheti, nem? Az asszony a szemünk előtt szerelmeskedett vele, pedig nagyon jól tudja, hogy barátnői vagyunk a feleségének. Látszott rajta, hogy egyáltalában nem törődik azzal, ha mi látunk is mindent. Ami pedig a férfit illeti...

- Azt hiszem, ő nem látott bennünket - jegyezte meg Mrs. Cronwell.

- Hogy nem látott bennünket? Persze hogy nem. Magát Amáliát se vette volna észre, ha véletlenül velünk van. És milyen könnyen lehetett volna velünk. Hát ezért mondom, hogy fel kellene az asszonyt világosítani.

- Nem hiszem és én nem is szeretném...

- Valakinek pedig mégis meg kell tenni - jelentette ki Mrs. Dodge határozottan. - Kell, hogy valaki mindent megmondjon Amáliának, még pedig minél előbb, annál jobb.

- De...

- Hát nem jobb, ha előkészítjük arra, ami rá vár? - jelentette ki Mrs. Dodge makacsul. - Bebeszélte férjének, hogy Napóleon, most bele kell nyugodnia, hogy neki is az legyen a sorsa, mint Napóleon feleségének. Szerintem mindent meg kell neki mondani, még pedig minél előbb, és aki barátnője, az nem bújhat ki ez alól a kötelesség alól.

Mrs. Cronwell őszinte rémülettel rázkódott össze. - Nem - suttogta. - Én erre soha...

- Valakinek meg kell tenni, - ismételte Mrs. Dodge hajthatatlanul. - És ha te nem vállalkozol rá, akkor más fogja megmondani!

- De te... te nem vennéd magadra ezt a rettenetes felelősséget? Ugye, Lydia, te nem? - kérdezte Mrs. Cronwell reszketve.

Lydia Dodge azonban szigorú hölgy volt. És amikor barátnője reszkető kérdését meghallotta, még a szokottnál is szigorúbb arcot vágott.

- Nem szívesen veszek a nyakamba még egy gondot, - mondta erélyesen. - Éppen elég nekem a magam baja. És legfőbb ideje volna, hogy a magam dolga után nézzek. - El is indult hazafelé. De pár lépés után megfordult. - Valakinek meg kell mondani. Isten veled.

Mrs. Cronwell valami feleletfélét morgott, azután belépett saját birodalmába. Lassan sétált végig az élőkért ösvényén. Azután hirtelen, önkéntelenül megfordult és barátnője után nézett; Mrs. Dodge erélyes alakja valami félelmetes benyomást tett Mrs. Cronwellre.

- Lydia! - kiáltotta, némi habozás után, bár tudhatta, hogy Mrs. Dodge nem hallhatja szavát. Azután pár határozatlan lépést tett, mintha barátnője után akarna sietni, hogy tiltakozzék utolsó szavai ellen. Aztán mégis megállt, megfordult, és lassan bement a házba.

Ez a gyengéd szívű asszony annyira együttérzett Amáliával, hogy egész este levert és ideges volt. A vacsoránál úgy elmerült gondolataiba, hogy férje és leányai avval gyanúsították, fejfájását akarja eltitkolni. Pedig csak nyugtalanságát titkolta. Attól félt, hogy Lydiát kötelességérzése cselekvésre ösztönzi, és hogy ennek az elhamarkodott beavatkozásnak rémes hatása lesz. Mrs. Cronwell jól tudta, hogy a rabszolgaság Amáliának paradicsom, és pedig az egyetlen paradicsom, amelyet Amália meg tudott magának teremteni. És sajnos az emberi kéz alkotta paradicsomok könnyen romba dőlnek.

Mrs. Cronwell nagyon félt. Tudta, Lydiát több ok is készteti beavatkozásra, nemcsak a kötelességérzés. Lydia ugyan meg lesz róla győződve, hogy csakis a kötelességtudás indította őt cselekvésre, de Mrs. Cronwell tudta, hogy még valami rejlik itt a lélek mélyén. Az asszonyok szeretik egymást megalázkodva látni. Mrs. Cronwell szomorúan állapította meg magában, hogy Amélia rabszolga-paradicsomát most sokkal jobban veszélyezteti kitűnő barátnője, mint az a gonosz Mrs. Sylvester.

III.
A telefon gonosz

Mrs. Cronwell kétségbeesetten töprengett azon, miért is ijesztette őt meg olyan nagyon az, hogy Mrs. Sylvester Mr. Battlet simogatja. Ha ez a látvány nem sújtja le annyira, hogy azt se tudja, hol áll a feje, akkor nyugodtabban tudta volna az esetet Lydiával megbeszélni. Akkor erélyesebben tudott volna minden elhamarkodott lépés ellen tiltakozni. De így, az idegesen elfogyasztott vacsora után, azonnal a telefonhoz sietett, hogy Mrs. Dodgeot felhívja.

Megtudta, hogy a Dodge-házaspár a városban vacsorázott. Vacsora után színházba mennek, és így éjfél előtt nem lesznek otthon. Ez a felvilágosítás azonban távolról se nyugtatta meg. Sőt ellenkezőleg, valóságos rémképek gyötörték. Lelki szemével szinte látta a Battle-lakásban lezajló rettenetes drámát. Amíg nem telefonált, még reménykedett, hogy Lydia talán mégse lépett rögtön a cselekvés terére. De amint megtudta, hogy pillanatnyilag semmiféle újabb fölvilágosítást sem kaphat, egyszerre úgy érezte, most már nem lehet abban kételkedni, hogy Lydia feldúlta Amélia lelki nyugalmát.

Mrs. Cronwell letette a kagylót. Azután újra felvette, majd leült a kis asztal mellé, amelyen a készülék állt. De egyelőre még habozott, hogy ezt a boszorkányos szerszámot újra működésbe hozza-e. Csak ült és nézte, és félt, hogy újra kezébe találja venni, és közben képzeletét egyre ijesztőbb és szomorúbb képek kínozták. Amélia nem tudott másról beszélni, mint arról, amit Mr. Battle mondott, nem tudott másra gondolni, mint arra, amit Mr. Battle gondolt. Egész élete mintha csak az ura életének kisugárzása lett volna. Mi lesz belőle, ha az urát elveszik tőle? Egyénisége teljesen felolvadt az urában, és ha megmondják neki, hogy bálványát elvesztette, belepusztul szegény asszony.

Ha a nagy Battle meghalna, akkor Amélia tovább élhetne, úgy, mint sok más kiválóság özvegye, hogy mint élő szobor hirdesse tovább az elhunyt nagyságát, ismételje szüntelenül a gyászbeszédeket. De ha egy velencei szépség egyszerűen magával viszi Battle-t gondoláján, akkor Amélia annyira kifosztottnak fogja érezni magát, hogy csak az öngyilkosság marad számára hátra - és Mrs. Cronwell már látta is lelki szeme előtt Améliát, amint ezt a szomorú véget előkészíti. Látta őt borotvával kezében, revolverrel, kötéllel, méregpohárral, sőt kalaptűvel is.

Lehetetlen volt tétlenül ülni, mikor ilyen gondolatok és képek kínozták. És Mrs. Cronwell reszkető kézzel emelte fel a telefon kagylóját. Pár másodpercig habozott, azután bekapcsolta a készüléket.

- Milyen szám tetszik? - érdeklődött a központ. Mire Mrs. Cronwell izgatottan kiáltotta: - Te vagy, Amélia? - és csak azután jutott eszébe, hogy először a számot kell bemondani. Ezt bocsánatkérés után meg is tette.

- Mr. Roderick Battle lakása. Ki beszél kérem?

- Mrs. Cronwell. Kérem, beszélhetnék a nagyságos asszonnyal?

- Rögtön megnézem, asszonyom.

A leány elment, úrnőjét megkeresni. Mrs. Cronwell pedig azon töprengett, a néma telefonkagylót füléhez szorítva, hogy miért kell a leánynak megnézni, lehet-e úrnőjével beszélni? Ez rossz jel. Ez azt mutatja, hogy nincs minden rendben.

- Halló - csendült fel egy ismerős hang a készülékben. - Mrs. Cronwell?

Mrs. Cronwell nagy erőfeszítéssel igyekezett nyugodtan és vidáman felelni. - Amélia? Te vagy, drága Amélia?

- Igen, én vagyok!

- Csak azt akartam elmondani, hogy milyen mély benyomást tett rám mai felolvasásod. Amióta hazaértem, állandóan az jár az eszemben. Gondoltam, ezt megmondom neked.

- Nagyon aranyos vagy.

- Lydiával még soká beszélgettünk róla, mikor délután elváltunk, - folytatta Mrs. Cronwell. - Megállapítottuk, hogy még soha senki nem tartott a klubban ilyen érdekes felolvasást. Kíváncsi vagyok, hogy Lydia is... ő nem hívott fel?

- Nem. Nem hívott fel.

Mrs. Cronwell feszülten figyelt, nagyon szerette volna megállapítani, milyen lelkiállapotban van Amélia. De az asszony hangja semmit se árult el. Különben is olyan a hangja, hogy a telefon letompítja, megszürkíti. Úgy hangzik, mintha kis fémkalapáccsal fadarabot ütögetne valaki. A szavakat visszaadta a készülék, de minden szín és árnyalás nélkül. Még egy sürgöny is többet mondana el Amélia lelki világából, mint egy telefonbeszélgetés.

- Nem. Lydia nem hívott fel, - ismételte Amélia hangja.

Mrs. Cronwell nagyon vidáman beszélt, bár tulajdonképpen meleg együttérzést és nem jókedvet akart kifejezni. De már nem igyekezett olyan görcsösen belemosolyogni a levegőbe. Megkönnyebbült és megnyugodott. - Pedig azt hittem, Lydia is felhív - folytatta, egyre belekacagva a készülékbe. - Annyira el volt ragadtatva, azért hittem, hogy...

- Nem, nem hívott fel - vágott szavába Amélia, a készülék másik oldalán.

- Hát annak igazán ő... - kezdte Mrs. Cronwell, de még idejében elhallgatott. Legszívesebben pofon ütötte volna magát, amiért majdnem eljárt a szája. - Remélem, drágám nem zavartalak - terelte azután gyorsan másra a beszédet.

- Legkevésbé sem - felelte Amélia. - Egyedül vagyok itthon. Az uram az estét Mrs. Sylvesterrel tölti.

- Tessék? - kérdezte Mrs. Cronwell, és jókedve egyszeriben véget ért. Az arca is elkomorodott.

- Igen. Most fejezik be új házának belső berendezését. És az uram az ilyen fontos üzletfeleknél szereti elgondolását a helyszínen megmagyarázni. Akkor ugyanis az egyéniségüket tanulmányozza.

- Igen... értem. - És azután erőt vett magán és újra vidám hangon beszélt. Ez a jókedv most ugyancsak erőltetett volt. - De azért mégse akarlak tovább feltartani. Csak még utoljára megmondom, mennyire élveztük a felolvasást, és azt hittem, Lydia is keresi majd az alkalmat, hogy ezt megmondja, mert mielőtt elváltunk, valóságos lázban volt miatta...

- Nem, nem hívott fel - ismételte Amélia. Azután még negyedszer is megmondta, hogy Mrs. Dodge nem telefonált. Majd rövid habozás után még hozzátette: - ő személyesen jött el.

- De nem! - kiáltott Mrs. Cronwell ijedten.

- De igen. Itt volt - ismételte szavait az előbbi színtelen hang.

- Nálad volt?

- Igen. Éppen vacsora előtt. Látni akart, mondta.

- óh, óh - morogta Mrs. Cronwell - És mit mondott még? - érdeklődött.

- Elmondta, hogy mennyi gondja van Mr. Dodge-dzsal.

- Mi-i-i?

- Rémes lelkiállapotban volt, - folytatta a tompa, színtelen hang. - Borzasztó izgalmai vannak a férjével.

- Lydiának? A férjével? - kiáltotta Mrs. Cronwell magánkívül.

- Igen. Nagyon sietett, hát nem mondhatott el részleteket. A városba mentek vacsorázni, és Dodge folyton telefonált, hogy öltözzék már és menjen érte. De azért Lydia beszaladt hozzám egy percre és elpanaszolta, hogy az ura belehabarodott valami ragyogó és lelkiismeretlen asszonyba. Lydia most attól fél, hogy az ura el akarja öt hagyni. Nagyon izgatott volt, ami érthető is.

- Nem értem! - kiáltott bele Mrs. Cronwell kétségbeesve a telefonba.

- Pedig így van. Nem rémes? - hangzott a felelet. - Én természetesen senkinek nem szólok erről egy szót se. Neked se említettem volna, de ti olyan jó barátnők vagytok, azt hittem, már mindent tudsz.

Mrs. Cronwell megpróbálta annyira összeszedni magát, hogy összefüggően tudjon beszélni.

- Nem értem, amit mondtál, - kezdte. - Tehát Lydia elment hozzád ma délután...

- Bátran mondhatjuk, hogy estefelé, - helyesbítette Amélia Mrs. Cronwell szavait. - Valamivel hét óra előtt jött. Este félnyolckor találkozott azután az urával. Azért is telefonált az ura, hogy siessen.

- És Lydia azt mondta neked, hogy az ura... hogy John Dodge udvarol valakinek...

- Pontosan ezt mondta, - vágott szavába Amélia. - A barátnői látták Dodge-ot csókolódzni a hölggyel.

- Mit beszélsz?

- Csókolództak. Ő így mondta nekem.

- Kérlek, mondd ezt még egyszer. Lydia azt mondta, hogy az ura...

- Igen! - És Amélia tompa hangja újra megszólalt a telefoniban. - Rettenetes eset. Annyira megijedtem... Nem is álmodtam arról, hogy negyven és ötven között még ilyen gondjai lehetnek valakinek... De hát Lydia maga mesélte. Hát persze nem mondott részleteket. Túlságosan izgatott volt, és sietett, mert az ura pontosan félnyolckor várta. Soha nem képzeltem volna, hogy Dodge-ék nem a legboldogabb házaséletet élik.

- Én se, - hápogott Mrs. Cronwell. - De mondd, Amélia...

- Sajnos, más semmit se tudok.

- Amélia!

- Lydia neked is biztosan el fog mindent mesélni, - felelte Amélia. - Meglep, hogy velem előbb beszélt, hiszen veled végre is sokkal jobb barátságban van. De sajnos, most már igazán mennem kell. Az uramnak egyik munkatársa van itt és én segítek neki. Még egyszer köszönöm, hogy felhívtál. Aranyos vagy. De hát most se mondhatok mást, mint azt, hogy ez teljesen az uram érdeme. Jó éjszakát.

Mrs. Cronwell sokáig ült mozdulatlanul és nézte a telefont, amig a készülék nagy ropogással nem figyelmeztette, hogy tegye a kagylót a helyére.

IV.
A nagy ember felesége

Nagyon nyugtalan éjszakája volt. Többször egymásután felijedt és nyitott szemmel bámult maga elé a sötét hálószobában. Ilyenkor mindig egy zavaros és csonka mondatot ismételgetett magában, hogy - Jó, de mégis... A hangulata még éppen ilyen feszült és izgatottan várakozásteljes volt, mikor másnap reggeli után, kilenc órakor a nappali szoba ablakához lépett és Mrs. Dodge jól ismert alakját pillantotta meg, amint az utcán keresztül a kapu felé tartott. Mrs. Cronwell futva sietett elébe, hogy a nappali szobába vezesse. - Lydia, - kiáltotta izgatottan. - Az Istenért, mi történt? - Mert ha a telefont nem is találták volna fel soha, a korai vendég arca is elárulta, hogy igenis történt valami.

- Már tegnap fel akartalak hívni, - kezdte az izgatott Lydia. - De már éjfél után egy óra volt, mikor hazaértünk. Soha életemben nem volt olyan izgalmam, mint tegnap.

- Csak nem a színházban, vagy...

- Dehogy, - tiltakozott Lydia felháborodva. - Mint evvel az asszonnyal.

- Amáliával?

- Igenis, Amáliával.

- De magyarázd meg, kérlek, - könyörgött Mrs. CronweiI. - Drágám, ha tudnád, milyen izgatott vagyok.

- Izgatott vagy? - ismételte barátnője gúnyosan. - Hát azt elképzeled-e, hogy én milyen lelki állapotban vagyok? Mert én elmentem hozzá!

- Amáliához?

- Igen, Amélia Battlehez, - felelte Mrs. Dodge. - Tegnap, mikor elváltunk, egyenesen hazamentem. De egyre azon gondolkoztam, amit láttunk.

- Arról beszélsz?... - kezdte Mrs. CronweiI, és idegesen pillantott ki a széles ablakon. Nyugtalan pillantása a szemben álló rózsaszínű olasz villán pihent meg. - Arra gondoltál, amit itt láttunk? - kérdezte, a villára mutatva.

- Én arra a letagadhatatlan ölelésre gondoltam, amely szemünk előtt folyt le Battle és Mrs. Sylvester között, - felelte Mrs. Dodge haragosan. - Arra, hogy az asszony diadalmasan a szemünkbe nézett, mielőtt megölelte Battlet. Arra gondoltam, mennyire meglátszott rajtuk, hogy ez az ölelés nem az első volt, hanem nagyon is megszokták már, tehát a szóbeszéd, amely nevüket összefűzi, ugyancsak nem alaptalan. Szóval én ezt többször egymásután végiggondoltam. Nem akartam semmit elhamarkodni... akkor úgy éreztem, kötelességem Amáliát előkészíteni arra, ami jönni fog! Hát láttál már valaha asszonyi mozdulatot, amelyben több a birtokba vevés, mint abban a mozdulatban, amellyel Mrs. Sylvester Battle karjára tette kezét? És minthogy te határozottan kijelentetted, hogy nem vállalod, én elmentem, pedig már későn volt, és az urammal pontosan kellett találkoznom, mert vendégünk volt vacsorára. De mert úgy éreztem, hogy most rögtön beszélnem kell vele, hát fogtam magam és elmentem hozzá.

- És mit mondtál neki? - faggatta Mrs. Cronwell.

- Soha, soha nem is képzeltem, hogy megtörténhet, amit tapasztaltam! - kezdte Mrs. Dodge. - Nagyon tapintatos akartam lenni. Féltem, hogy megijesztem, hát másról kezdtem beszélni, és úgy terveztem, majd szépen rátérek a tárgyra. De nehéz volt egyáltalában elkezdeni a mondókámat, mert még le se ültem, mikor már megmondta, hogy az uram keresett telefonon és izeni, siessek haza, mert fél, hogy elkésünk a megbeszélt randevúról. Azután próbáltam beszélni, de a leány újra bejött, mondani, hogy az uram még egyszer telefonált, úgyhogy el kellett mennem. Én könyörögtem neki, hogy engedjen egy percig maradni, de nem lehetett.

- Azt szeretném hallani, Lydia, hogy mit mondtál mégis neki? - vágott szavába Mrs. Cronwell türelmetlenül, mert már nem bírta barátnője hosszas bevezetését hallgatni.

- Kérlek, én megpróbálok mindenről pontosan beszámolni - felelte Mrs. Dodge ingerülten. - Ha nem mondom el neked, hogy az uram milyen lehetetlenül viselkedett, akkor az egész ügyet nem értheted meg. Ő a fejébe vette, hogy a megbeszélésen nekünk kell előbb megjelennünk, mert az illetőnek nagy bányaérdekeltségei vannak és…

- Lydia, azt mondd meg, hogy te...

- Már megmondtam, hogy próbáltam tapintatos lenni - felelte Lydia. - Igyekeztem megfelelően előkészíteni mondanivalómat. Mindjárt megmondom: hogyan. Bár ha az embert közben folyton telefonhoz hívják, akkor nehéz összefüggően beszélni. Hát avval kezdtem, hogy mind a ketten milyen nagyon jó véleménnyel vagyunk róla.

- Ki ez a ,,mind a ketten?“ Te és az urad?

- Dehogy. Te meg én. Téged feltétlenül említenem kellett, mert hiszen együtt láttuk.

- Oh, oh! - sóhajtott Mrs. Cronwell. - De csak folytasd, kérlek.

- Hát azt mondtam neki, hogy senki az ő sorsát nem viseli annyira szívén, mint te meg én - folytatta Mrs. Dodge. - És hogy ezért is jöttem el hozzád jöttem? ö azt felelte, rendben van, és kért, egészen más szemmel néz most rám, mint előbb. Mintha gyanakodnék, mintha résen lenne, mintha bele akarna nézni a szívembe. Én először csak éreztem, hogy a pillantása ezt mondja, de most már tudom is, hogy tényleg így nézett rám. Azt mondtam: Nézd Amélia, egy problémát akarok eléd terjeszteni, már csak azért is, hogy lássam: helyested-e, hogy hozzád jöttem? Ő azt felelte rendben van, és kért, mondjam el, miről van szó.