Kőszív: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

Ben már hetek óta semmi másra nem tudott koncentrálni, csak a menekülésre. Szökés abból a kőbörtönből. Lehet, hogy csak egy kalapács és egy véső volt nála, de mindenre, ami neki fontos volt, ki akart törni...

"Egy pillanatra úgy tűnt, mintha vízköpő lennél - olyan tökéletesen sorakoztál fel azokkal a szárnyakkal és szarvakkal, hogy meg mertem volna esküdni, hogy te vagy a démon... ó, csak így! Bárcsak láthatnád az arcodat..." Torstan megduplázódott a nevetéstől.

Ben letette a szerszámait, és a válla fölött átnézett. Igen, az első vízköpő elég élethűnek tűnt, szárnyai úgy íveltek ki, mintha repülésre készen állnának, de ez a második elkerülték a figyelmét. Szinte olyan volt, mintha a lény nem akart volna kiszabadulni a kőbörtönéből. Pedig muszáj volt, mert Sir William Burke két vízköpőt akart erre a bolondságra, és anélkül nem lett volna teljes. És ha nem fejezik be a munkát, soha nem keresnek eleget ahhoz, hogy kifizessék a gyarmatokra való átutazásukat, és életük végéig itt ragadnak nincstelen crofterként.

"Talán bele kellene faragnom az arcodat ebbe a vízköpőbe - mondta Ben, de még amikor a szavak elhagyták az ajkát, tudta, hogy nem fog. Ez a vízköpő továbbra sem tudott elvonatkoztatni tőle. Lehet, hogy ez a mészkődarab inkább egy csapdába esett, gyönyörű nőt rejt, valami rég elveszett harcos királynő szobrát...

Nem. Ez a kőtömb valamiféle vízköpő volt. Csak tudnia kellett, hogy néz ki, látnia kellett a fejében a képet, ami a kőben volt, és addig tudott rajta faragni, amíg ki nem szabadította a lényt.

Ő és Torstan pedig szabadon távozhatott. Földbirtokosok, saját jogon gazdálkodók, akik nem tartoztak semmilyen lovagnak vagy úrnak, aki nem volt jobb ember, mint bármelyik Stone fivér, bármit is tettek. Ahol minden ember szabad és egyenlő...

Torstan leporolta a kezét. "Amíg elég förtelmes ahhoz, hogy Sir Williamnek tetszeni fog, addig faragj bele olyan arcot, amilyet csak akarsz. Bár most, hogy így belegondolok... az első tényleg nagyon hasonlít Dunstanra. Az a szűkszemű tekintet, amit mindig felvett, mielőtt éppen pörölni akart volna minket, bármilyen csínytevésbe is keveredtünk, amíg apának segített a farmon."

Ben hunyorogva nézett a vízköpőre. "Aznap délután korán hazajöttünk az iskolából, és te úgy döntöttél, hogy az almák készen állnak a szüretre, bár túl korán volt... én hittem neked, és leszedtünk egy bokorral, mielőtt beleharaptam az egyikbe, és rájöttem, hogy tévedtél... ez az arckifejezés volt aznap az arcán. Mintha egy démon jött volna, hogy mindkettőnket az örök kárhozatra rántson."

Torstan felsóhajtott. "Ó, mit nem adnék most egy ilyen almáért. Így is, úgy is el kell hajóznunk, mielőtt idén megérnének. Ha valaha is befejezzük ezt a munkát."

Ben mosolygott. "Úgy lesz. És írni fogunk Dunstannak, hogy megmondjuk neki, hol találhat meg minket az új Kőfarmon, hogy ha befejezte a vitorlázást, letelepedhessen velünk a gazdálkodásban."

"Igen, igen, de addig nem lesz Kőgazdaság, amíg ezzel a bolondsággal nem végeztünk. Neked vízköpőket kell faragnod, nekem falakat kell építenem, és a napnak csak annyi órája van. Lássatok hozzá!"

Ben a lehető legjobban megközelítette az udvarias meghajlást, ahogyan azt elképzelte, hogy a londoni lordok a bálon a lányoknak, akiket megkedveltek, meghajoltak. "Igen, m'lord Torstan. Azonnal!"

Egy pillanatra nevetés hallatszott az építkezésről, majd kalapács és véső, kő és kő csattogása váltotta fel. Végül is a festői várromok nem épültek maguktól.

Két

Dunstan gyanakodva hunyorgott a part felé. Annyi tengeren töltött idő, annyi idegen kikötő után nem volt biztos benne, hogy álmodik-e, vagy ez tényleg az otthona.

"Én és néhány fiú a partra megyünk. Te is jössz? A vízparti kocsmák mind szépek és jók azoknak, akik nem ismerik, de van egy fogadó a város túlsó végén, ahol az ország legjobb sötét sörét szolgálják fel. Talán még a világon is."

Dunstan bólintott. "Az Új Fogadó." Bár már évszázadok óta nem volt új, és soha nem sikerült kiderítenie, mi történt a régi fogadóval, ha egyáltalán létezett valaha. "Lesz idő akár egy korsó sörre is? Legutóbb, amikor egy rendes kocsmában iszogattunk, még egy korty sört sem láttam, mielőtt a kapitány kivitt minket onnan, készen arra, hogy felpakolja az új rakományát, hogy reggel indulhassunk."

"Á, erre semmi esély! Ezúttal néhány hétig, talán még tovább is a parton leszünk." Johnson összekacsintott.

Dunstan gyomrában nyugtalanság kavargott. Cammell kapitány nem tűrte a kikötőben tétlenül veszteglő hajókat. Valami nyomós oknak kellett lennie arra, hogy ilyen sokáig itt maradjon. "Mit hallottál, amit én nem?"

Johnson kidüllesztette a mellkasát. "Hallottam, hogy nem kisebb, mint a gyarmatok minisztere bérelt fel minket, hogy utasokat és ellátmányt vigyünk a vadonatúj Swan River gyarmatra."

A Swan River Colony húszéves volt, ha egy nap is - és a nagybátyja már a kolónia megnyitása óta várta, hogy Dunstan és a testvérei csatlakozzanak hozzá. Talán ez volt az esélye, hogy mindannyiuknak megvegye az átutazást. Vagy még jobb, ha úgy keresi meg az útjukat, hogy az utazás alatt dolgozik, és a félretett értékes pénzérméből megveszi, amire szükségük lesz ahhoz, hogy a partraszállás pillanatában elkezdhessék a gazdálkodást. Minél több felszerelést hoztak magukkal, annál több földet adna nekik a kormányzó. Akkor a saját uruk lennének, és csak egymásnak tartoznának felelősséggel, ami messze állna az itteni földműves életüktől.

Két hét bőven elég idő lenne arra, hogy hazamenjen, meggyőzze a testvéreit, és visszahozza őket ide, készen arra, hogy elinduljanak a Gyarmatra. Talán a kapitány megengedné neki, hogy még ma este távozzon, ha időben elkapná.

Mintha a sors most az egyszer az ő oldalán állt volna, Cammell kapitány megjelent előtte.

Nincs jobb alkalom, mint a jelen.

"Jó estét, kapitány - kezdte Dunstan.

Három

A Pamelát az ablakon beáradó nap ébresztette fel. Vizes volt, de mégis napfény, és hetek óta ez volt az első szép nap. Nem állt szándékában egy percet is elpazarolni ebből a jó időből. Felöltözött, és egy szempillantás alatt elindult lefelé a lépcsőn, a rajzos dolgokkal teli táskája minden lépésnél a csípőjének ütközött.

Elmúltak azok az idők, amikor egy szobalány hozta neki a reggelit és segített neki öltözködni. Most Mrs Jewkes volt az egyetlen cseléd, akit megengedhettek maguknak, és annyira elfoglalt volt, hogy szakácsként és házvezetőnőként is kettős feladatot látott el, hogy Pamela nem mert többet kérni tőle.

"Korán kelt, Miss Pamela - mondta Jewkesné, kihúzta a kenyeret a sütőből, és az asztalra tette.

"A reggeli fény ma olyan szép a rajzoláshoz" - válaszolta Pamela. Úgy tervezte, hogy reggelire valami hideget vesz a kamrából, de a frissen sült kenyér illata jobban csábította, mint maga az ördög.

"Akkor csomagolok neked egy kosár reggelit, amit magaddal vihetsz. Apád késő éjjel sokáig fent volt, és valószínűleg dél előtt nem ébred fel, így valószínűleg nem akar majd meleg ételt vacsora előtt" - mondta Jewkesné.

Apa megint ivott, és még órákig aludni fog a másnaposságából - ezt a házvezetőnő nem mondta, bár a levegőben lógott a kettőjük között. Mindketten tudták, hogy minden este ugyanezt tette, mióta visszatért Londonból. Mielőtt elutazott, arról beszélt, hogy megváltoztatja a sorsukat, így talán Pamela is elkísérheti a következő útjára, és a lány élvezheti a bálok és partik szezonját. De miután visszatért, nem beszélt semmiről, és Pamela attól tartott, hogy ez azt jelenti, hogy a sorsuk csak rosszabbra fordult.

Talán a sors inkább rá mosolyog, és segít neki egy gazdag férjet találni, aki megváltoztathatja az ő sorsát, és így az apjáét is. Bár fogalma sem volt róla, hogyan találkozhatott volna egy ilyen férfival itt, a Burke-kastélyban. Mivel csak Mrs Jewkes volt itt, aligha tudtak olyan nagyszabású vendéglátásban részt venni, ami egy herceget vagy talán egy lordot dobna az útjába.

Bár valószínűleg öregek vagy kegyetlenek lennének, vagy valami más hibájuk lenne, ami miatt szörnyű férjek lennének, vagy valamelyik herceg lánya már régen elkapta volna őket. Mégis, ha Pamela tehetne valamit azért, hogy az apja újra mosolyoghasson, ahelyett, hogy minden este csendben ülne, és korai sírba inna magát, szinte bármit elviselne.

"Jól van, Pamela kisasszony?"

Pamela pislogott. Amíg ő gyapjút gyűjtött, Mrs Jewkes összepakolta a kosarát, és most várakozóan nyújtotta felém. "Igen, csak elmerültem a gondolataimban. Azon tűnődtem, hová menjek ma rajzolni." Talán le a régi kőbányához, ahol a vízzel teli gödörben tükröződött a kék ég és a környező dombok. A legjobb, ha a sziklaúton megy oda, hogy megnézhesse, nem fenyeget-e bármilyen esőfelhő azzal, hogy korán hazaküldi. Hacsak nem látott tisztán a szigetekig, ebben az esetben talán inkább a tengeri tájat vázolta fel. "Gondolod, hogy..."

De Mrs Jewkes már szorgalmasan dolgozott a konyha másik oldalán, és már nem is figyelt Pamelára.

Pamela felnevetett egy kicsit. Ha valami előkelő hölgy lenne egy sokkal előkelőbb kastélyban, valószínűleg zokon venné, hogy egy szolga semmibe veszi, de a Burke-kastély már régen elvesztette minden előkelőségét, amivel valaha rendelkezhetett a tengeri sziklákon álló évszázadok alatt, és ha Jewkesné úgy látja jónak, hogy elhagyja a kastélyt, Pamela maga is átveszi a helyét a konyhában. Ijesztő kilátás, amely valószínűleg azzal végződne, hogy megmérgezné az apját és saját magát, mivel Pamela egyetlen női művészetnek, a rajzolásnak és a festészetnek volt birtokában, nem pedig a főzésnek.