A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Heathfield: Paper Butterflies

Published by Electric Monkey, an imprint of Egmont UK Limited,

London, 2016

Fordította: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Lisa Heathfield

Hungarian translation © Benedek Leila, 2017

Copyright © Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-038-8

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Milesnak –

amiért mindig hevesebben ver tőled a szívem

ELŐTTE

Tízévesen

– Idd meg! – Elém tartja a poharat. Annyira tele van, hogy ha csak egy picit is megdönti valamelyik irányba, kifolyik az egész. – Most!

– De nem vagyok szomjas. – Kiabálni szeretnék, de a hangom csak suttogás.

Kathleen olyan mélyre hajol, hogy a szeme egy vonalban van az enyémmel. A szempillája ébenfekete. A pirosító az arcán túl piros, mintha két alma csücsülne az arccsontján.

– Idd meg! – ismétli.

A hólyagom tele van. Nem hagyott kimenni, mióta felkeltem ma reggel, és már a szokásos pohár meleg tejemen is túl vagyok.

Kinyújtom a kezem, remélem, nem érek hozzá a jéghideg kezéhez.

Végignézi, ahogy a számhoz emelem a poharat, és inni kezdek. A torkom mintha össze akarna záródni. Ellenkezik a testem. De a víz végül lezubog a gyomromba.

– Az egészet. – Úgy mosolyog rám, ahogy szokott. Úgy, ahogy senki más nem képes. Ezt a mosolyt soha nem látja más. Mintha én lennék a kisegér, aki belesétált a macska csapdájába, és most arra kényszerülök, hogy játszadozzon velem, mielőtt élve felfal.

– Pisilnem kell – mondom. Tudom, hogy hallotta, amit mondtam, de a csaphoz sétál, és megereszti a vizet. Újra megtelik a pohár. Talán ő szomjazott meg.

A gyomrom görcsbe rándul, amint felém fordul. Megint felém nyújtja a jéghideg kezét, és már tudom, mit kell tennem.

Próbálom gyorsan meginni, de túl nehéz. Belefájdul, majd égni kezd a hólyagom. Egy helyben toporgok. Elveszi tőlem a poharat.

– Tényleg ki kell mennem – mondom.

– Ó, ugyan már. Elkésel a suliból. – A hangja majdnem úgy cseng, mintha énekelne. – Még megcsinálom a hajad.

Megrázom a fejem. A hasfájásom egyre erősebb, már a szememben is érzem.

Kathleen kiviharzik a konyhából.

– Megan! – kiált fel az emeletre. – Ideje indulni.

Aztán visszajön, vörös szalag van a kezében. Úgy húzza hátra a hajam, hogy a fejbőröm égetőn megfeszül. Nem tudom már visszatartani a pisilést.

– Lécci, anya – mondom, és próbálom megédesíteni a hangomat. Próbálok úgy beszélni, mint Megan. – Gyors leszek, megígérem. Kérlek, hadd menjek.

Felém fordul, és mélyen a szemembe néz.

– Nem vagyok az anyád – mondja.

Megan a lépcső legalsó fokán áll. Egy évvel fiatalabb, mint én, de máris magasabb nálam. A bőre fehér, míg az enyém fekete.

– Nyomás, lekésed a buszt. – Kathleen lehajol, hogy arcon csókolhassa. – Legyen szép napod.

Leveszem a kabátom a fogasról, és belegyömöszölöm a karom. Próbálok nem az égető fájdalomra gondolni. Ha arra koncentrálok, hogy begomboljam magamon a kabátot, és felvegyem a hátizsákom, talán vissza tudom tartani még egy ideig.

De járni még nehezebb. Minden egyes lépéssel a járdán úgy érzem, nem fog menni. Felnézek a felhőkre. Az egyik pont olyan, mint egy elefánt. Az ujjammal megrajzolom a törzsét a levegőben. Segít elterelni a gondolataimat. Hallom Megan lépteit mögülem, de nem fogok ránézni. Inkább az elefántomat nézem.

Holnap tízéves leszek, mondom neki. Lassan mozog fölöttem, majd szertefoszlik a kék égen.

A buszmegállóban más gyerekek is várnak. Megan beáll közéjük, majd rám pillant.

Egyik lábamat a másik után… nem tudom már sokáig tartani…

Jön a busz. Befordul a sarkon, és megáll előttünk. Olyan sárga, mint a nap. A nap az égen, az elefántom az égen, mondogatom magamnak. Gondolnom kell valamire, bármire.

Hagyom, hogy egymást tolva felnyomakodjanak a buszra. A fiú, akit Gregnek hívnak (és akinek pár napja eltört az orra), úgy nevet, hogy a nyelvét is látom mozogni a szájában. Nyálas az egész arca; elkapom róla a tekintetem.

Próbálom megfeszíteni az izmaimat a lábam között, ahogy lépkedek fölfelé. Minden mozdulatba belesajdul a fejem is.

A busz majdnem megtelik. Le kell vennem a táskámat a vállamról, hogy többen elférjenek. Van még egy ülőhely, le kell ülnöm, mert a hasam már annyira fáj, hogy tudom, állva még inkább képtelen leszek visszatartani.

Megkarmolom a karom, újra és újra. Egy, kettő, három, egy, kettő, három.

Ég a bőröm, és akkor megindul a nedvesség a lábam között. Már nem tudom megállítani. Benedvesíti a bőrömet és az ülést. Érzem a meleg ösvényt a cipőmnél. Ha lenéznék, látnám, ahogy csorog a padlón.

Próbálok nyugodtan ülni, nem mozdulok. Csak a szemem hunyom le, és azt kívánom, bárcsak valahol máshol lennék! Bárcsak megmozdulna alattam ez az ülés, kirepítene ebből a buszból, és örökre elvinne innen!

Paula ül mellettem. Egy szót sem szól. Talán észre sem vette. Arccal az ablak felé fordul. A hólyagomból kiszabadul a fájdalom. De hamarosan fel kell állnom, és akkor mindenki megtudja.

Megjátszhatnám, hogy beteg vagyok. A buszsofőr leengedné a gyerekeket, és hazavinne. Vagy megkérdezné, miért nem mentem el pisilni még indulás előtt, és akkor elmondanám neki, elmondanék mindent. És akkor elvinne Kathleentől, és soha többé nem kellene őt látnom. A felesége örömkönnyeket hullatna, amikor meglát; felvinnének a saját, rózsaszín szobámba, a saját íróasztalomhoz, a saját színes ceruzáimhoz.

A busz megáll.

A gyerekek leszállnak. Kiürülnek az ülések, és Paula mellettem már a táskáját szorongatja. Indulásra kész.

– Végállomás! – szól hátra a buszsofőr.

– Menj! – mondja Paula.

Megtudja, amint felállok. Hátranézek az ülésre, teljesen átázott.

– Pfuj! – mondja, elég hangosan ahhoz, hogy a többiek is meghallják. Felveszem a táskám a hátamra, és elmasírozok az ülések között. A nedvesség a lábamhoz tapasztja a szoknyámat. Sejtem, hogy hatalmas, sötét folt éktelenkedik a hátsómon. Szúrós szaga van, a számban is érzem.

Fel akarom emelni a fejem, de képtelen vagyok rá.

– Pfuj, pisiszag van – mondja Ryan. – Te voltál, Lauren?

– Nem – nevet, és átemeli a feje fölött a táskát.

– Pedig valaki összepisilte magát. – És akkor észreveszi; nem fordulok hátra, de érzem a hátamon a tekintetét. – Ó, Juniper. Te hugyoztad össze magad.

– A nevem nem Juniper – mondom szinte suttogva, miközben igyekszem nem lelassítani és nem is túlságosan felgyorsítani a lépteimet.

– Bűzlesz. – A lányok vele nevetnek.

A nedves combom összedörzsölődik, miközben sétálok. Már a bokámnál is érzem a ragadósságot. A cipőmet is hozzátapasztja a bőrömhöz.

– Kell egy pelus? – kérdezi Ryan. Nem fogok ránézni. Nem fogom hagyni, hogy meglássa a tekintetemben, hogy legszívesebben kifutnék a világból.

Átlépünk az iskola kapuján, a folyosó tele van emberekkel. Sírnom kellene, de nem engedem meg magamnak.

– Pfuj! – kiáltják a lányok a buszról. Befogják az orrukat. – Valaki összecsinálta magát. – És rám mutatnak, és mindenki nevet és megszólal a csengő.

– Be kell jönnöd, kezdődik az óra – mondja Ryan. – Nem akarsz bajba kerülni, igaz?

Valahogy eljutok az osztályteremig. Miss Hawthorne már bent van. A székén ül, és az előtte ülő gyerekekhez beszél. A fogasomhoz megyek, leveszem a kabátom, és felakasztom a táskámmal együtt. Amikor megfordulok, mindenki rám mutogat; nevetnek, befogják az orrukat; a hangjukba undor vegyül.

– Mi történt? – kérdezi Miss Hawthorne. A mosolya meleg, de össze van zavarodva. Nem mozdul a lábam. Fogalmam sincs, mit csináljak, hová menjek.

– June-nak volt egy kis balesete – mondja Cherry. Mindenki újra felnevet, és engem bámul. A szagba belefájdul a bőröm.

Miss Hawthorne elindul felém. Megérti, amint közelebb lép.

– Gyere velem, June. – Kilépünk az osztályteremből, minden szem rám szegeződik. Miss Hawthorne becsukja mögöttünk az ajtót, de még így is hallom a nevetésüket. A padlóra szegezem a tekintetem. Érzem, hogy elvörösödöm, persze ez nem látszik a barna bőrömön. Úgy érzem, legszívesebben a föld alá süllyednék, és soha többé nem jönnék vissza onnan.

– Mi történt? – kérdezi kedvesen.

– Nem tudtam visszatartani.

– El kellett volna menned még indulás előtt.

– Sajnálom. – Nem fogok sírni.

– El kell menned az orvosi szobába. A nővér ad majd neked tiszta ruhát, és aztán visszajöhetsz a terembe – mondja. Felnézek rá. – Tudom, hogy nehéz lesz, de vissza kell jönnöd. Majd elfelejtik, meglátod. – A vállamra teszi a kezét, és mosolyog, de tudom, hogy hazudik.

Csend van a folyosón. Csak a lépteim zaja töri meg a némaságot. Kisétálhatnék innen, ki az ajtón… és sosem térnék vissza. Túlélném – tudom, hogy menne. Stoppolnék a tengerpartra, találnék egy családot a strandon. Szeretnének, és az enyémek lennének.

A nővér ajtaja résnyire nyitva áll, halkan kopogok, mielőtt belépek. A széke mellett áll, és egy lázmérőt ráz le. Egy lány ül a széken egy tállal az ölében. A bőre olyan fehér, mintha halott lenne; tudom, hogy nem szabadna bámulnom.

– Mindjárt visszajövök, felhívom az anyukádat – mondja a nővér. – Haza kell vinnie.

– Dolgozik – feleli a kislány.

– Nos, akkor is el kell jönnie érted.

A lány bólint, és a tál fölé hajol. A nővér szinte átnéz rajtam, és kiviharzik a szobából.

– Jól vagy? – kérdezem a lányt. Lopva felnéz rám, majd elfordítja a fejét.

Az ablak résnyire nyitva van. Valaki odakint éppen füvet nyír. A zümmögése beáramlik a szobába.

Hallom a nővér lépteit a polírozott padlón, még mielőtt megláthatnám.

– Rendben. Elintézve – motyogja.

Aztán felém fordul.

Elmondhatnám neki, elmondhatnám az igazat… mindent.

– Szükségem lenne néhány tiszta ruhára – suttogom. És tudom, hogy már megérezte, miről beszélek.

– Rendben – mondja, és a szekrényhez lép. Kivesz belőle néhány fehérneműt, és kiválaszt egyet. – Talán egy kicsit szűk lesz, de megteszi. – A kezembe nyomja. – Gyere, máris elhúzom neked a függönyt.

Követem. Leveszem a nedves bugyimat. Nem tudom, mit csináljak vele. Úgy tűnik, mintha a nővér nem akarná megfogni, így inkább leteszem a földre.

Kilépek a szoknyámból. Az is nyirkos. Nem akarom látni a foltot, amin az egész osztály nevetett. A cipőm ragad. A szagát még mindig érzem a bőrömön.

– Kicsit megtöröllek – mondja. A csaphoz megy, és egy rongyot vesz elő, azzal töröl át.

Mikor már megszáradtam, ad egy másik szoknyát is. Szorít a lábamnál, a hasamnál. Tudom, mit gondol. Mindenki ezt gondolja.

A nővér elveszi a ruháimat, és egy szatyorba teszi. Masnit köt rá, és átadja. Végig kell mennem a folyosón ezzel a kezemben. Nem dobhatom ki, nem mehetek haza a cuccaim nélkül.

– Köszönöm – mondom, és mélyen a szemébe nézek. Kérdezzen rá, könyörgök magamban. Kérdezzen, és én mindent bevallok.

– Nem vagy te már túl nagy az ilyesmihez? – kérdezi, bár ez inkább kijelentésnek tűnik. – Próbálj odafigyelni.

És akkor kilépek a nővérszobából. Visszatérek a köröttem köröző cápák közé; csaliként akasztom a fogasra a zacskót.

Másnap reggel korán felkelek; ez az én napom. Elképzelem, hogy kiszabadítom a pillangókat a hasamból, és egy csuporba teszem őket az ágyam mellé – imádom nézni a színeiket, ahogy a szárnyaikkal az üveg falának csapódnak.

Nyílik az ajtó, és mind itt vannak. Kathleen, Megan és apu. Megígérte, hogy később megy ma dolgozni.

– Itt van a szülinapos – mondja Kathleen. Az ölelése szoros és szappanillatú. Megpuszilja a fejem búbját.

– Tízéves lettél – mondja apu ünnepélyesen. – Tessék, fogd csak. – A mosolya az egész arcát elborítja, amikor egy zsinórt nyom a kezembe.

– Csak ezt kapod – neveti Kathleen, apu megfogja a kezét.

– Kövesd! – mondja. Kikászálódom az ágyból, és megragadom a zsinórt; a csuklóm köré tekerem, és követni kezdem a vonalat, amit rajzol.

Megan szobájába vezet, az ágya alá kúszik. Mind az ajtóból nézik, hogyan lépek fel a matracra, hogyan próbálom lejjebb húzni magamon a hálóingem. Mind nevetnek, ahogy belegabalyodom a székbe, kétszer is egymás után.

– Tehát nem itt van – mondja apu, és közben rázza a nevetés. Nem nézek Kathleenre és Meganre. Nem hagyom, hogy ezt is tönkretegyék.

A zsinór lefut a lépcsőn, a konyhába. Ügyetlenül átmászok az asztal alatt, aztán át a folyosón a nappaliba.

És ott van.

A végére egy gyönyörű, új bicikli van kötve. Rózsaszín a váza, sárga a kormánya. Azt hiszem, egy pillanatra a szívem is megáll. Felnézek apura, próbálok megszólalni. Ő a vállamra teszi a kezét.

– Csak a tiéd, Töki. Megérdemled.

– Bizony ám – mondja Kathleen, és megfogja a kezem, majd közelebb visz. – Tetszik?

– Igen – felelem, és hevesen bólogatok. – Megfoghatom?

Apu felnevet.

– Persze, hiszen a tiéd.

Az enyém. Ez tényleg az enyém.

Végigfuttatom a kezem az ülésen, a jéghideg vázon.

– Csengője is van – mondja Megan izgatottan.

– Igen – motyogom.

– Sajnos, most nem lesz időd kipróbálni – mondja apu. – De megígérem, hogy holnap elmegyünk bicajozni. – Áthajol rajtam, és megcsókolja Kathleent. – Mennem kell.

Követem őt a bejárati ajtóig, és még akkor is a kezét fogom, amikor a kabátját veszi.

– Ments meg nekem egy szelet tortát a zsúrodról – mondja mosolyogva. Felemel, a lábam alig súrolja a földet. – Az anyukád nagyon büszke lenne rád – suttog-ja a hajamba.

Aztán megragadja a táskáját, és becsukja maga mögött az ajtót, mielőtt még kinyöghetném a válaszom.

– Köszönöm a biciklit – suttogom, és elképzelem, hogy még mindig itt áll, és mosolyog.

– Te voltál? – kérdezi a buszsofőr, amint felszállok. Úgy nézek körbe, mintha nem tudnám, hogy hozzám beszél. – Úgy döntöttél, klotyónak használod a buszomat?

Megrázom a fejem.

Meg fogsz menteni. Elviszel innen a buszoddal, és veled meg a feleségeddel fogok élni.

– Te voltál – mondja Lauren, és megbök, hogy menjek tovább. – Olyan büdös a bugyid, mintha halacska lenne benne.

Körülöttem mindenki a partra vetett halakat kezdi utánozni. O alakot formáznak a szájukkal és ki-be csukogatják azt.

Amikor leülök, a fiú feláll mellettem, átnyomakodik rajtam, és szó nélkül másik helyet keres.

Próbálok az új biciklimre gondolni, amely még mindig odahaza várja, hogy kipróbálhassam. A képzeletemben ragyog. És apu holnap elvisz egy körre, csak ő és én.

– Senki sem szeret – egy hang szól két ülés közül, és azonnal felismerem. Megan. Anne pedig hevesen kuncog mellette.

Felállok, és elindulok még hátrébb a buszban, végül egy ablak melletti helyet találok magamnak. A mezőket nézem, homályos összevisszaság lesz belőle, ahogy haladunk. Felpattanok majd a bringámra, és addig tekerek, míg el nem tévedek, és képtelen leszek hazatalálni.

– Mindenki gyűlöl.

És nem fogok félni, boldog leszek. Apu, aki keresni fog, persze rám is talál, kocsival jön utánam.

Meggondoltam magam, mondaná. Három év elég volt Kathleennel és Megannel; mostantól ketten leszünk, csak te és én. Vettem egy új házat. Beraknánk a biciklimet a csomagtartóba, és addig mennénk, amíg senki nem talál ránk.

– Jobb lenne, ha meghalnál – hallom még mindig Megan hangját.

Mind törökülésben ülünk a szőnyegen.

– Nos – mondja Miss Hawthorne –, van egy szülinaposunk.

Érzem, hogy elvörösödöm, ahogy rám mosolyog. Fogalma sincs semmiről. Azt hiszi, kedves, de nem tudja, mennyire nem akarom ezt az egészet.

– Gyere ide előre, June. – A mellette álló székre mutat.

Nem hallja a hangokat, nem látja, hogy megint a halakat utánozzák. Vonakodva felállok, átlépkedek a többieken.

– És most, tudod, ne ülj rá – mondja Miss Hawthorne. – Ez az egyetlen nap, amikor felállhatsz a székre. Hozd ki belőle a maximumot.

Felállok a fából készült székre. Azon aggódom, hogy az első sorokban ülők beláthatnak a szoknyám alá, szóval lesimítom a szoknyát, és összekulcsolom magam előtt a kezem.

– Halacska – hallom meg valahonnan.

– Szóval. Egy, két… – vezényel Miss Hawthorne. – Egy, két, há, négy.

És együtt énekelnek, a tekintetüket az égbe emelik. Ryan úgy csinál a kezével, mint egy úszkáló hal, de olyan gyorsan és hirtelen, hogy Miss Hawthorne észre sem veszi. Stuart messziről talán úgy fest, mint aki lelkesen énekel, de valójában egy hang sem hagyja el a száját. Csak a halakat utánozza a szájával. De Miss Hawthorne csak azt hallja, hogy mind énekelnek, mind különlegessé teszik a napomat.

Nem akarom, hogy nézzenek, és egyikőjüket sem akarom látni.

Amint befejezik, azonnal leugrom a székről, és visszaülök a helyemre, azt kívánva, bárcsak jönne egy tornádó, amely mindannyiunkat elsodor!

– Mit kaptál a szülinapodra? – kérdezi Jennifer. A játszótér egyik sarkában ülünk, és szendviccsel a kezünkben lógatjuk a lábunkat egy faldarabról.

– Egy biciklit – mondom büszkén. Alig várom, hogy hazaérjek, és kipróbálhassam. Még akkor is, ha Kathleen is ott lesz.

– De szerencsés vagy. – A vörösesbarna szeme elkerekedik, feláll, és a válla mögé dobja hófehér haját. – Hogy néz ki?

– Rózsaszín – mondom, és beleharapok a szendvicsbe. A tonhalkrém ragadóssá teszi a kenyeret. – Gyönyörű – mondom tele szájjal.

– Én csak egy órát kaptam a tizedik szülinapomra.

– Az is szép ajándék – felelem, de csak megvonja a vállát.

Ketten közelednek felénk. Két lány, eggyel alattam járnak. Felismerem a kontyot a fejük tetején. Maguk mögé néznek néhányszor, de végül elérnek hozzánk.

Jennifer bámulja őket, ahogy szembe kerülnek velünk. Sosem beszéltünk még, és fogalmam sincs, mit akarnak. Egy a szájpadlásomra ragadt kenyérdarabot próbálok kipiszkálni a nyelvemmel.

– Hoztunk neked szülinapi ajándékot – mondja a szőke. Mosolyog, mint aki komolyan gondolja, de én rosszat sejtek.

Az alacsonyabb egy szalvétába csomagolt valamit nyújt felém.

– Köszönöm – mondom, de egyre nehezebben kapok levegőt. Nem akarok felnézni, nem akarom látni, hogy kik bámulnak. Részt veszek a játékban, és akkor talán megúszhatom…

Felemelem a fejem, és lassan kibontom a szalvétát. Az egyik lány felsikolt, aztán mindketten elrohannak.

Egy döglött aranyhal. A szeme nyitva, mintha az eget lesné. Az aprócska szája is tátva…

Megölték, csak miattam.

– Halacska! – szól megint, most a játszótér másik végéből. Tudom, hogy Ryan az. Nem fogok ránézni. Inkább óvatosan visszacsomagolom a halat, és a táskámba teszem.

Miss Hawthorne az ajtónál áll, amikor vissza akarok menni a terembe.

– Válthatnánk néhány szót? – Kint várok a folyosón, amíg a tanárnő mindenkit leültet. A falak hófehérek, mintha egy fényes csőben lennék. – Jól van – mondja, és becsukja mögöttünk az ajtót. – Bele kell néznem a táskádba.

– Miért? – kérdezem.

– Néhány gyerek elmondta, hogy valami olyasmit tettél, amit nem kellett volna.

A gyomrom elnehezül. Csak azért tartottam meg a halat, mert nem akartam kidobni. El akartam égetni. Mert végtére is, miattam halt meg.

Miss Hawthorne-nak nem kell sokáig kutakodni a táskámban. Kihúzza belőle a papírszalvétát és a benne rejtőző puha testű halat.

– Miért? – kérdezi. A hangja kedves. Nem dühös rám.

– Nem én voltam – felelem.

De csak megrázza a fejét.

– Sokan látták, és nagyon megijedtek.

– Nem én voltam – suttogom.

– A hazugsággal nem segítesz magadon. – Olyan csalódottságot érzek ki a hangjából, hogy sírni tudnék.

– Nem hazudok. – Látom az arcán, hogy nem hisz nekem.

– Nincs más választásom. Le kell vinnem téged Mr. Cleadonhöz.

Bólintok. Könnyebb elfogadni.

Annyira egyedül érzem magam, még így is, hogy Miss Hawthorne mögöttem lépked. Azt hittem, bízhatok benne. Azt gondoltam, egy napon talán elmondok neki mindent Kathleenről, hátha megment. De már tudom, hogy sosem fog.

Kinézek az ablakon. A felhőkből most egy tündér alakját olvasom ki, de hamar elveszítem szem elől, mert véget ér a rövid séta Mr. Cleadon irodájáig.

– Hunyd be a szemed – mondja Kathleen. Megannel alig tudunk belépni a házba, olyan izgatottan téblábol körülöttünk. Elveszi a kabátjainkat, a táskáinkat, és gyorsam felakasztja őket.

Mögém lép, és befogja a szemem a kezével.

– Menj csak előre – mondja, és a konyha felé irányít. – Tá-dám! – kiáltja, és elengedi a szemem.

Az asztal tele van szülinapi kajákkal. Van gyümölcszselé, szendvicsek, sütik. És az asztal közepén egy óriási csokitorta, cukorkákkal a tetején.

Megan zavartan néz Kathleenre.

– Szülinapja van, drágám – mondja, aztán felém fordul. – Nézd meg a tortát. Én készítettem.

Közelebb lépek hozzá. Új terítő, lufik lógnak a székeken.

– Mit mondasz? – kérdezi Kathleen.

– Köszönöm.

– Gyerünk, gyújtsuk meg a gyertyákat, és csináljunk pár fotót.

Egy gyufával meggyújtja mind a tíz gyertyát. Ez az én tortám és gyönyörű.

– Fújd el, mosolyogj, és nézz rám.

A mosolyom igazi, ahogy a gyertyákra nézek, ahogy elfújom, aprócska füstfelhők szállnak fel belőle.

– Nyomjuk be mind!

Leülünk.

– Van szénsavas üccsi is. – Mosolyog, és a poharamra mutat.

– Köszönöm – mondom újra.

– Kezdjük a tortával. – Nagy szeletet kanyarít le belőle, egy tányérra teszi, és felém nyújtja. – Ne várj meg minket!

Kicsit hezitálok a villámmal, de túlságosan csábító. A csokikrém kiszivárog a piskótalapok közül. Az íze az egész világot jobbá teszi.

– Finom, ugye? – Kathleen teli szájjal nevet. És tényleg az. Minden egyes falat jólesik, egészen addig, míg ki nem ürül a tányérom.

Kathleen újabb szeletet vág nekem. Felnézek rá, mire ő nagyot bólint. Talán megváltozott. Talán megölel majd, és azt mondja, szeret engem, és sajnálja. Visszamosolygok. Legördülnek a nehezékek a szívemről.

Eszem a tortámat, a csoki elterpeszkedik a számban. Megan bámulja, ahogy eszem, de nem érdekel. Kathleen engem is szeret.

Az ujjaimmal összeszedem a morzsákat is, és a csokikrémet is igyekszem kimenteni a tányérról.

– Még? – kérdezi Kathleen.

Felnevetek.

– Hagynom kell helyet a szendvicseknek is.

– De még van torta. – És megint. Ugyanaz a perzselő tekintet.

Újabb szeletet tesz a tányéromra. Ránézek; tudom, hogy ha ezt még megeszem, rosszul leszek, legyen a torta bármilyen finom.

– Edd meg! – utasít. Megan rám néz. Pánik pislákol a tekintetében.

Felveszem a villát az asztalról, és belevájom a tortába. Lassan darabokra szedem, és minden egyes darabkát megeszek; most már biztosan beteg leszek.

– Igyál! – mondja Kathleen. Jólesik a folyadék, de túl édes. – Egyél! – még egy szelet kerül a tányéromra.

– Nem tudok – suttogom.

– Egyél! – ismétli.

– Rosszul leszek.

Mögém ugrik, és belesuttogja az arcomba: – Ha kihányod, azt is megeszed.

Megragadom a villát, és beleerőltetem a tortát a számba. Öklendezni kezdek, a piskóta gombóccá áll össze a számban, szinte alig tudom lenyelni. A hasam görcsölni kezd – nem akarom ezt.

– Tök undorító, nem? – kérdezi Kathleen Megant.

– Igen – feleli Megan.

Nem akarok sírni, de képtelen vagyok visszatartani a könnyeimet. A könnyeim sós íze is belevegyül az elviselhetetlenül édes ízbe.

Látni akarom a biciklimet. Azt akarom, hogy apu hazajöjjön és elvigyen innen.

Az édes illat az orromba is bekúszik. Újra öklendezni kezdek, és hányinger tör rám.

– Még! – parancsolja. A villám a tányért karcolja, újra és újra és újra, egészen addig, míg el nem szaladok a fürdőszobáig.

Nem leszek rosszul. Nem lehetek rosszul. Bezárom az ajtót, még mielőtt bejöhetne. Összekuporodom a földön. Mindenem fáj. A fejem mintha szét akarna szakadni. A gyomromban égő téglák… A torkomat belülről mintha csiszolópapír borítaná.

Fekszem a földön, sírok és sírok.

Az anyukámat akarom. Azt akarom, hogy jöjjön ki a vízből, jöjjön vissza hozzánk. És akkor apu eléggé szeretne, és Kathleen is eltűnne innen.

Halk kopogás az ajtón.

– June! – szivárog be Kathleen hangja. – Boldog szülinapot!

Apu betartja az ígéretét. Ki kell venni a biciklit a garázsból, de én türelmesen várok. Egész nap képes lennék várni, ha az új biciklimről van szó.

Kathleen az ajtóban áll. Nekidől az ajtófélfának, és keresztbe fonja a karját. Hatalmas mosoly terül el az arcán.

– Segítsek, Brad? – kiabálja. Apu nem felel. Zajt, csörömpölést hallok a garázsból, nem hiszem, hogy hallotta volna egyáltalán. Kathleen megvonja a vállát. – Szóval nem – mondja, és rám mosolyog.

De a mosoly mögött, a tekintetében újra meglátom, amit mindig. Rá sem bírok nézni. Itt kint biztonságban vagyok. Itt vagyok, ahol apu meg tud védeni.

Megjelenik a garázsajtóban.

– Bocsi, Töki. Azt hittem, már sosem találom meg a pumpát.

– Nem baj – felelem. Az első kerék valóban laposnak tűnik.

– Biztos minden rendben van vele? – kérdezi Kathleen, mintha aggódna.

– Egyenesen a kirakatból vettem – mondja apu, és kicsit megigazítja a kopott ülést. Úgy nevet, hogy az összes madár hallja az égben. – Készen állsz, June?

– Igen. – Azonnal a pedálra teszem a lábam, ahogy a szemem sarkából meglátom őt közeledni.

– Ne menj túl gyorsan – mondja Kathleen. Aztán megölel, és megcsókolja a fejem búbját. – Vigyázzatok egymásra.

– Vigyázni fogunk – mondja apu, és már az útról kalimpál. Utánahajtok, és vissza sem nézek.

A biciklim szabaddá tesz. A szél simogatja az arcom, a karom. A lábam köröket ír le, és olyan boldog vagyok, hogy repülni tudnék. – Az enyém vagy – suttogom a biciklimnek. A kerekek visszazümmögnek nekem. Ő is szeret.

Az út szinte eltűnik a talpam alól, egyre messzebb visz tőle. A felhőkkel akarok beszélgetni, belekiáltani az égbe.

Az apámat nézem, aki valamennyivel előttem halad. Görbén hajol a kormány fölé, előrenéz. Ő az én apukám, tőle kaptam ezt a biciklit, és nagyon-nagyon szeretem őt.

A pólójába néha bele-belekap a lágy szellő.

Ma elmondom neki. Ma mindent elmondok.

Balra fordul, a töltés felé. A szívem elfacsarodik, és meg akarok állni.

– Ne menjünk erre! – mondom, de nem elég hangosan ahhoz, hogy meghallja.

Göröngyössé válik az út alattunk. Látom a folyót a távolban, fekete vonalként terül el a horizonton. Sosem mondtam apának, mennyire nem szeretek idejönni.

Óvatosan hátranéz, próbálja a levegőbe emelni a hüvelykujját, de azonnal meginog, szóval inkább úgy dönt, nem leseget hátra, arra figyel inkább, hogy ne essen el ezen a hepehupás úton.

A víz mellé érünk, és apu követi az utat. Nem akarok ránézni, nem akarom hallani a folyó zubogó hangját.

Hamarosan már csak a bicikli kerekeit látom forogni, körbe-körbe. Ha elég közel hajolok hozzá, a küllők olyan gyorsan mozognak, hogy majdnem el is tűnnek.

Tudom, hogy nem vagyunk messze.

Megpillantom a távolban, és tudom, nem fogom tudni levenni róla a szemem.

Szeretlek, anyu.

Nem akarok sírni. És nem könnyű tisztán látni, amikor a könnyek elborítják a szemed, és te nem törölheted ki belőle azokat a könnyeket, mert akkor a bicikli megborul.

A kis, fából készült kócsagszobor kikémlel a fűből. Látom a virágokat, amiket mi tettünk mellé apuval.

Meghúzom a féket, és pontosan anyu kócsagja mellé kerülök.

Hallom, hogy elöl apu is megáll. Megnyikordul az ösvény, ahogy visszafordul. Felnézek rá.

– A virágok haldokolnak – mondom. A szirmaik felpöndörödtek, a színük halvány.

– Már egy hete itt vannak – feleli.

– Azt hittem, tovább tartanak. Azt akarom, hogy tovább tartsanak. – A három különböző csokor, három évet jelent anyu nélkül.

Apu áthajol a vázon, hogy megölelhessen, de a biciklik köztünk megnehezítik ezt.

Nem nézek a vízre.

– Mehetünk tovább? – kérdezi apu. Szomorúnak tűnik, pedig ez volt a mi napunk. Bólintok, de valójában itt szeretnék maradni, anyu szobrával, itt akarok maradni, hogy vigyázhassak rá.

De ő hajtani kezd, és én is megyek utána. – Feltekerjünk a tetejéig? – szól hátra a válla mögött.

– Igen! – kiáltom.

– Biztos nem tudok felhajtani rá. – Nincs túl messze biciklivel, és a domb közel van az ösvényhez. Fű borítja és kissé meredek, a háborús emlékmű büszkén feszít a tetején. – Versenyezzünk! – mondja, aztán lepattan a bicikliről.

– Ez csalás! – Óvatosan leteszem az övé mellé a biciklimet, és szaladok utána, ahogy csak bírok. Egyre közelebb érek hozzá. Fáj a lábam, és minden levegővételnél ég a torkom, de mégis jó érzés. Próbálok még gyorsabban szaladni, de végül ő nyer. Elfekszik a fűben, a hasa le-föl mozog elképesztő gyorsasággal.

– Fittebbnek kell lenned – mondja nevetve, zihálva. – Kevesebb kaja és parti, és több mozgás.

Visszatartom a lélegzetem.

A csokitorta gondolata felkúszik a torkomon.

– Örülök, hogy eljöttek a barátaid – mondja. Kinyújtja a karját, és a feje alá teszi. – Kezd könnyebb lenni, nem igaz?

Lenézek a fűre. Tépkedni kezdem a szálait. Egyiket a másik után.

– Nem megy egyik napról a másikra, de az, hogy egy pár barátod eljött a szülinapi bulidra; kezdetnek jó.

Mondd el neki! Nincsen semmiféle barát. Nem jött el senki. Hazugság volt az egész. De nem jön ki szó a számon.

– Kath nagyon igyekezett, hogy jól sikerüljön. – Gyengéden simogatni kezdi a fűszálakat. – Szerencsések vagyunk, hogy itt van nekünk, ugye? – Amikor rám néz, már tudom, hogy nem mondhatok semmit. Újra olyan boldogságot látok a szemében, amelynek már rég nem láttam nyomát sem. – Nem tudom, mihez kezdenék nélküle.

– Bárcsak olyan lenne a bőröm, mint a tiéd! – mondom. Fogalmam sincs, miért mondtam ezt. És nem is teljesen igaz. Nem mondhatnám, hogy gyakran gondolom ezt. A bőrszínem olyan, mint anyué volt, és meg akarom tartani magamnak. Megtartani egy darabot belőle.

– Ó, édesem. – Körém fonja a karját, és én hirtelen újra biztonságban érzem magam. Így akarok maradni örökre, így senki se érhet hozzám, így senki se bánthat. – Piszkálnak érte a többiek? – kérdezi. Nem mozdulok, nem bólintok, nem is rázom meg a fejem. – Tudom, hogy nehéz, de nem szabad foglalkoznod ezzel. Gyönyörű kislány vagy. Minden részed gyönyörű; a barna bőröd, a hatalmas mosolyod, a szemed olyan, mint két hatalmas csokidarab, amit legszívesebben megennék, amikor belenézek.

Úgy csinál, mintha meg akarná enni az arcomat; csiklandós leszek tőle, és elhajolok.

– Bárcsak hosszú, szőke hajam lenne! – mondom. – És egyenes.

– Nem, dehogy akarod – feleli.

Pedig ezt szereted, mondanám legszívesebben. Imádod Kathleen haját.

– Majd meglátod, mennyire különleges a hajad. Ne akarj beleolvadni a tömegbe. Ne szégyelld, hogy különleges vagy, hogy kilógsz a sorból.

Nem. Én szőke hajjal akarok ülni a buszon. Nem akarom, hogy Ryan ceruzákat tűzzön bele, mert azt hiszi, mind beleragad. Nem akarom, hogy madárhangot adjanak ki, amikor elmegyek mellettük a folyosón, mert a hajamat egy madárfészekkel azonosítják.

– Annyira hasonlítasz az anyukádra – mondja apu. – Ő megtanulta, hogyan emelje magasra a fejét, és te is meg fogod tanulni. Értékes vagy, June.

Belefúrom a fejem a mellkasába, oda, ahol a szívét érzem dobogni. Igen-nem, igen-nem.

Nem tudom elképzelni, hogy anyu szíve egyszerűen megállt. Ha dobogna, még mindig itt lenne velünk.

A hátamra fordulok, és kinyújtom a karom. Ha erősen koncentrálok, érzem a tenyerét a tenyeremben. Itt is van. A keze melege felmelegíti az enyémet. A hüvelykujjával simogat.

Ó, anyu, annyira hiányzol.

– Gyerünk! – Apu hirtelen felugrik. Megfogja a kezem, és felhúz, aztán kéz a kézben felsétálunk a domb legtetejére az emlékműhöz. Fellépünk a legfelső sziklára, és úgy nézünk le a tájra, mintha ez az egész a mi birodalmunk volna.

A nap melegíti az arcom, a karom, a csupasz lábam.

Alattunk apró mezők, aprócska házakkal; körömnyiek.

És ott van valahol Kathleen, akkora, mint egy hangya. Elképzelem, hogy itt mászkál a lábam körül, nekicsapom a talpam a földnek, mintha eltaposhatnám. Látom magam előtt, ahogy felnéz rám, és mosolyogva taposom agyon.

Apu felnevet.

– Hát te meg mit csinálsz?

Behunyom a szemem, ahogy átkarol. Csak ő és én. Együtt meghódítjuk a világot.

ELŐTTE

Négy nappal később

– Csak egy éjszakáról van szó.

– De nem akarom, hogy elmenj. – Hirtelen magával ragad a félelem. Apu még soha nem hagyott egyedül éjszakára Kathleennel és Megannel.

– Muszáj. Nincs más választásom. – Felhúz az ágyból, és hátrasimítja a hajamat. Már nem lesz itt, mire felébredek, és nem is jön vissza péntekig.

– Nem mehetnék veled? – kérdezem. – Csendben leszek. Észre sem fogják venni, hogy ott vagyok.

– Iskolába kell menned.

– Kihagyhatom. Csak két napról volt szó. És aztán majd mindent bepótolok, ígérem.

– Töki, nem lehet. Ez nem így működik, sajnálom. De nem tart sokáig, hidd el. És jól fogod magad érezni. Kath egy csomó klassz dolgot kitalált.

Azonnal kiráz a hideg; a fal felé fordulok. Lüktetni kezd a fejem, és tudom, hogy mindjárt sírni fogok.

– Na, June! Ne légy ilyen. Vannak olyan apukák, akiknek sokkal többet kell távol lenniük. Ez az első alkalom.

A fejemre húzom a takarót.

Érzem, ahogy a matrac kiegyenesedik mellettem, és tudom, hogy felkelt róla. Érzem a hátamon az érintését, aztán azt, hogy már nem érint. Hallom, ahogy óvatosan átsétál a szobámon, kinyitja az ajtót, majd becsukja maga után.

Elment.

És még csak búcsúpuszit sem adtam neki.

Tudom, hogy Ryan húzza a hajam. Egyre csak húzza maga felé, miközben Miss Hawthorne velünk szemben ül, és beszél. Észre sem veszi. Túlságosan leköti, hogy a háromszög szögeiről magyarázzon.

– Úi, Juniper! – Előrehajol, és a fülembe suttog: – Fogtál ma halat?

Próbálok csak előrenézni. Nézem Miss Hawthorne-t, és ahogy mozog a szája, de semmit nem hallok abból, amit mond.

Kathleen nem csinált semmi rosszat ma reggel. Felébresztett, én meg felöltöztem. Végig izgultam, a szívem hevesen vert, a gyomromban szorítást éreztem.

És mint mindig, rengeteg kajával megrakott asztal várt reggelire. Muffinok, bacon, nagy szelet fehér kenyér Nutellával. Megan ugyanúgy bámult rám közben, ahogy szokott, miközben elfogyasztotta a szokásos müzlijét. Néha olyan, mint aki gyűlöl engem, néha meg egyszerűen csak rémültnek tűnik. Elvettem róla a tekintetem, és a terülj-terülj asztalkámat néztem. Néztem és vártam.

De semmi.

Kathleen felkötötte a hajam a szokásos piros szalaggal, és Megannek adott egy cuppanós puszit. Elmondta, mennyire szereti, és hogy ő a legkülönlegesebb lány az egész világon, és aztán becsukta mögöttünk az ajtót.

Talán minden rendbe jön.

Este csak megvacsorázunk majd, és nézzük a tévét.

– Olyan a szagod, mint egy pöcegödörnek – mondja Ryan.

Miss Hawthorne hirtelen felugrik.

– Nos, ha megtaláltátok a párotokat, el is kezdhetjük – mondja. Hirtelen mindenki mozgolódni kezd, mindenki kissé zavarodott és aggodalmaskodó, talán félnek, hogy nem lesz párjuk. Jennifer és én egy asztalhoz ülünk.

– Nincs párod, Ryan? – kérdezi Miss Hawthorne. – Lehetsz velem. – Jennifer belecsíp a karomba, mire én rámosolygok. Ryan elvörösödik, engem meg elönt a boldogság. Látja, mennyire vigyorgok, de nem érdekel.

Miss Hawthorne kiosztja a lapokat, majd párokban kezdünk el dolgozni.

Az ebédlő felé veszem az irányt, amikor valaki megragad hátulról. Egy kéz fogja be a számat, és behúz egy sarokba; a lábam a padlót rugdossa. A többiek látják, hogy mi történik, mégse segít senki, nem állítja meg őket senki.