Anya és apa – ez a könyv a tiétek

ATUNO – az égbolt, a menny és a csillagok istene;

jelképe a szürke gém

AMAKOYA –a tengerek, folyók, tavak és patakok istennője;

jelképe a krokodil

TYEMBU – a nyugati sivatagok istene;

jelképe a sakál

BADWA – a dzsungelek és erdők istennője;

jelképe a kígyó

ITAASHE – a völgyek, hegyek és síkságok istennője;

jelképe a galamb

FEDU – a halál istene;

jelképe a víziló

ELSŐ RÉSZ

AZ ELEFÁNTBIKÁK HARCÁNAK AZ ELTAPOSOTT KECSKEBÉKÁK FIZETIK MEG AZ ÁRÁT

A FIÚ ÉS A BIKA

AKANDE

A 894-es év

Orromban érzem a folyót, mielőtt még meglátnám.

Friss a vize, de máris belengi a vérbűz és a fenyegető erőszak szaga. Valami nincs rendjén. Izmaimban kis csomók képződnek a lapockáim közt, a lüktetés a fülemben minden lépéssel egyre hangosabb. Dermesztő hideg kúszik fel a gerincemen, felerősítve a félelmet, amely azóta követ, hogy néhány perce kisurrantam a szüleim kunyhójából.

Okkal rettegek. Ma este talán meghalok.

Ilyenkor aratás idején Kugawanyában mérsékelt és kellemes az esti levegő, de ennyire későn már rémisztően sötét az ég, és kihaltak a városi utcák, csak néhány üres taliga áll az út mentén. Elhagyok egyet – a gazda erről szokta kínálni a legfrissebb almát, amelyet valaha ízleltem –, és összerezzenek, mikor eszembe jut, hogy nemrég ugyanezen az úton sétáltunk Babuval. Halott nagyapám hangja ugyanabban a pillanatban utat talál elmém vértezetén át. Haragra számítok, de az öregember csalódottsága ennél is szörnyűbb.

Többet vártam tőled, Akande.

Száműzöm fejemből a hangot, ahogy elérem a város határát, amit a Ndefu folyó von meg. Tizenhét év alatt bőven volt időm emlékezetembe vésni a folyó útját, amely kígyóként kúszik át szülőföldemen. Ma este megcsillannak rajta a fenti csillagfény sziporkái, mintha ezernyi tündöklő pikkely borítaná. Önkéntelenül is azon merengek, hogy talán utoljára látom a folyót, és nagyot nyelek, mikor újra tudatosul bennem, mire készülök. Elnézem a partoldalt. A nádasnál kikötött néhány halászcsónakot leszámítva kongóan üres. Az egyik mögött hirtelen megmoccan valami.

– Akande?

Csak hittem, hogy a part kongóan üres.

A holdfény a sötétben is kirajzolja Izachar körvonalait, aki óvakodva bújik elő. A legtöbben testvéreknek hisznek minket a legjobb barátommal – ugyanaz a magasságunk, a testfelépítésünk, ugyanolyan a tölgybarna bőrünk. Igazából nem vagyunk rokonok, csak egyazon levél két oldala; épp ezért tudom, hogy Izachar fél. Találkozik a tekintetünk.

– Hogy érzed magad? – kérdi.

– Jól. – Hazudok, de ettől valahogy mégis jobban érzem magam. – Készen állok.

– Akande. – Izachar már nem is színlel nyugalmat. – Kérlek. Nem kell ezt tenned…

– Megteszem, Iz.

– Kell lennie más módnak is, hogy megszerezd azt a pénzt. – Izachar beletúr göndör fekete hajába. – Biztos van valami, amire még nem gondoltunk.

Sokatmondó pillantást vetek rá.

– Tudod, hogy nincs.

Izachar a folyó felé fordul, ajka vékony vonallá préselődik.

– A Bika még egyetlen küzdelmet sem veszített el – mormolja. – Igazi bajnok, tapasztalt harcos. – Nem is kell folytatnia. Pontosan tudom, mi jár a fejében.

Ő igazi harcos, te pedig csak egy vézna kölyök vagy. Egy taknyos.

– Még nem késő – teszi hozzá. – Még lefújhatod.

Egy pillanatig komolyan mérlegelem ezt a lehetőséget. Elképzelem, hogy sarkon fordulok, hazasomfordálok, és szépen visszafekszem az ágyamba, mielőtt bárki megsejtene bármit. Igen, megtehetem, s kis híján meg is teszem, azután…

Azután eszembe jut Danya tekintete.

Sötétlő arany a szeme, mint a szerecsendió. Úgy érzem, mintha pillangók verdesnének a mellkasom fogságában, ha csak erre gondolok. Rá. Már emlékszem, miért csinálom ezt az egészet, és megrázom a fejem.

– Eldöntöttem, Iz. Ne is próbálj megállítani.

Izachar felsóhajt.

– Akkor felesleges minden szó. Menjünk.

*

Lentebb a folyón férfiak állnak szoros körben, alakjukat félig megvilágítja a Ndefun tükröződő fény. Némelyek fiatalok – egyidősek lehetnek Izacharral és velem –, mások kinézetre a nagyapáink lehetnének. Tudom, miért vannak itt. Kugawanya csak annyira tartja meg a titkokat, mint repedt korsó a vizet; a viadal híre kiszivárgott, és idevonzotta a szerencsejátékosokat. Ahogy közeledem feléjük, meglátom azt a kettőt, akit keresek.

Leendő ellenfelem, Jumo, a Bika, máris önelégült vigyorral méreget. Alacsonyabb nálam, viszont évekkel idősebb és egy született harcos önhittségével tartja magát. Mellette ott áll Yakow, a gesztenyebarna bőrű, sóhajnyi szakállú, töpörödött vénember.

– Akande. – Bagóbűzt érzek a könyves leheletében, ahogy Izacharral megállunk előtte. Köp egyet. – Most, hogy ideértetek, vegyük át a szabályokat, mielőtt elkezdenénk.

Elsorolja őket, noha jól ismerem mindet. Senki sem avatkozhat közbe, miután elkezdődik a harc, ami csak valamelyik fél megadásával vagy halálával érhet véget. Ismerős félelem borzongat az emlékeztetőtől, de elég egyetlen pillantást vetnem a nyereménnyel teli zsákra Yakow vállán. Elképzelem, mi mindent vehetnék belőle, ha győznék. Újra felcsap bennem a mohó vágy, ami elfojtja a félelmet. Kell az a pénz.

– S végezetül – vet rám Yakow figyelmeztető pillantást –, szigorúan tilos használni a káprázatot.

– Átok daraja – mormolja Jumo.

Nekiugranék, de Izachar bölcsen visszatart. Körülöttünk egyre izgatottabban tülekednek a férfiak. Ezért jöttek: a harcért, a fiú és a Bika küzdelméért. Emlékezetem egy távoli zugában újra ott visszhangzik Babu hangja. Ezúttal nem csalódottan, de annál szigorúbban. Nagyapámnak erre az oldalára emlékszem a legtisztábban.

Összpontosíts és uralkodj magadon, vési újra az eszembe. Összpontosítás és önfegyelem. Csak így győzhetsz.

– Mindkét fél egyetért a felsorolt szabályokkal? – Yakow tekintete ide-oda jár közöttünk.

– Én igen – feleli Jumo.

– Akande?

– Én is.

A könyves megnyalja ajkát.

– Akkor szeretném, ha kezet fognátok.

Jumo kilép és megszorongatja a kezem, próbálja eltördelni az ujjaimat. Viszonzom a gesztust, és akkor se rezzenek, ha kezemben tort ül a fájdalom. Miután eleresztjük egymást, Yakow bólint.

– Ha készen álltok…

– Várjatok!

Megfordulva egy kis erszényt látok Izachar kezében.

– Fogadni szeretnék Akandéra – veti oda a könyvesnek. – Arra, hogy legalább két fordulót megnyer.

Yakowa levegőben elkapja a tarsolyt, azután kérdő pillantást vet Izacharra, amint megérzi a súlyát.

– Mennyit teszel fel rá?

Izacharnak a szeme se rebben.

– Az egészet.

A többiek összesúgnak, míg Yakow felírja a tétet egy kis pergamenlapra, azután zsákjába szórja az érméket. Izachar elfordulna, de elkapom a karját.

– Honnét van ez a pénz, Iz?

– Összekuporgattam – feleli csendesen. – Az inaspénzemből.

Megrázom a fejem.

– Nem veszítheted el.

Félszeg mosoly suhan át barátom ajkán.

– Akkor jobb lesz, ha legalább két fordulót megnyersz.

– Itt az idő! – Yakow hangja hasít a levegőbe, mielőtt felelhetnék. – A harcosok lépjenek elő. Mindenki más húzódjon hátrébb.

Izachar megpaskolja a hátam, mielőtt a többiekkel feljebb vonul a partoldalon. Nem marad más a vízparton, csak Jumo, Yakow és én.

– Tiszta küzdelmet akarok – figyelmeztet Yakow. – Az első forduló háromra kezdődik, mikor meghalljátok a csengőszót. – Előhúzta zsebéből a kis ezüstcsengettyűt. – Egy, kettő…

Jumóval mindketten mozgásba lendülünk, mielőtt a három elhagyhatná a könyves ajkát. Fürgén hátrálok, ahogy Jumo leszegi a fejét és rám ront, mint a bika, amitől a nevét kölcsönözte. Feltámad életösztönöm, és épp időben bukom le, hogy halljam a levegő sziszegését, amint ökle közvetlenül a fejem felett suhan el. Az adrenalin szétsugárzik az ereimben, de igyekszem nyugodt maradni, ahogy eltáncolok előle. Jumo talán erősebb nálam, de nekem gyorsabbak a reflexeim. Babu azt mondaná, ebből kovácsoljak előnyt, hát így teszek. Mikor Jumo legközelebb meglendíti az öklét, kicsavarodom, majd hátulról taszítok rajta. A mozdulat kibillenti az egyensúlyából, s ahogy elhasal a földön, nevetést csal ki a nézőkből. Gyorsan felpattan, mancsával letörli a sarat vicsorgó szájáról.

Helyes, biztat Babu képzelt hangján. Ha dühös, nem ura önmagának. Ha nem ura önmagának, te vagy előnyben. Élj vele.

Készen állok, mikor Jumo újra nekem ront. Ezúttal féktelenebb, latba veti tömegét, és ütések egész sortüzével kerget a folyó felé. Igyekszem kívül maradni a hatósugarán.

– Így akarsz harcolni? – gúnyolódik. – Nem is próbálsz megütni?

Mikor harmadszor indul meg, összerezzenek és félelmet színlelek, de nem hátrálok meg. Annyira be akar találni, hogy nem is védekezik, amivel megnyitja előttem a lehetőséget. Minden erőmmel felfelé lendítem az öklöm. Amint ujjperceim betalálnak Jumo állkapcsába, jóleső borzongással hallom a csattanást, nyomában a jobb kezembe éles fájdalom nyilall. Jumo megtántorodik, a fogadók némelyikéből meglepett kiáltás tör fel. Ahogy a partoldalra sandítok, látom ujjongani Izachart, ami tápot ad bennem a reménynek.

Aztán a világom csillagzápor kíséretében ízeire robban.

Testem hátrafelé röppen, és fájdalmasan a latyakba csapódik. Ködösen tudatosul bennem, mi történt. Nem kellett volna levennem a tekintetem Jumóról, egyetlen pillanatra sem. A folyó kiárad felém és fektemben eláztatja a ruhám, de még ezt is alig érzékelem, annyira cseng a fülem. Ahhoz is kell egy pillanat, hogy megtaláljon a két szemem közti éles fájdalom. Valami meleg buggyan ki az ajkam közül és csorog le az államra. Mikor lenézek, nagy, vörösen terjengő foltot látok a tunikámon.

Eltört az orrom.

Add meg magad. Ahogy bizonytalanul felállok, az új hang a fejemben gyanúsan emlékeztet Izacharéra. Add meg magad, mielőtt megöl.

Nem lehet, szállok vitába. Kell az a pénz.

A csengő hang a fülemben elhalkul annyira, hogy halljam a közönség éljenzését és hurrogását. Pislogva igyekszem kiélesíteni Jumo elmosódott alakját, ahogy rajtam gúnyolódik.

– Akarsz még, kölyök? – Megropogtatja ujjperceit, míg én leküzdöm a rám törő rosszullétet, és vért köpök. – Add meg magad, ha kedves az életed.

– Nem. – A szó vonakodva kúszik elő a számból, de így is hallható. – Még nem végeztünk.

Jumo egy pillanatra meglepetten felhúzza a szemöldökét, azután ökölbe szorított kézzel felém indul. Új keletű eltökéltséget látok az arcán, s ebből megértem: ha még egyszer megüt, többet nem állok fel. Végezni akar velem. Próbálom összekaparni az erőm a védekezéshez, a mozgáshoz, de sajog mindenem. Nem maradt semmi erőm.

Az idő lelassul ebben az utolsó néhány pillanatban. A pillanatokat elválasztó űrben hagyom, hogy gondolataim utoljára még visszareppenjenek Danyához. Mosolyára gondolok, meg a gyöngyökre, amiket a hajában visel. Összeszorul a torkom, ha csak eszembe jut az a mosoly.

Cserben hagytalak, Danya. Egy utolsó bocsánatkérés, amelyet már nem hallhat. Sajnálom.

Jumo kis híján elér, míg én felkészülök a halálra. A fájdalomra és a nyomában járó végtelen csendre. Épp csak a kis kőre nem készülök, amely átröppen a levegőn, és vállon találja Jumót.

– HÉ, POCSÉKARCÚ!

Ugyanakkor kapom jobbra a fejem, mikor Jumo zavartan felnéz. A sötétben kell egy szívdobbanásnyi idő, de már látom: valaki lefelé ereszkedik a partoldalon. Hirtelen rossz érzés tör rám. A következő pillanatban beigazolódnak legszörnyűbb félelmeim.

– Namina?

A húgom hálósipkája alól kikandikáló és szerteszét álló fekete hajcsomók máskor mulatságosak lennének, de a képtelen helyzet minden derűjét kioltja Namina fenyegető pillantása, miközben ruhája derékövébe tűzi a kis parittyát. Jumo megvető tekintete ide-oda jár közöttünk.

– Te meg ki vagy? – kérdezi. Namina tüntetően ügyet se vet rá, csak engem méreget.

– Namina – hebegek. – Mit keresel te itt?

– Ezt én is kérdezhetném – felel hűvösen. – Tényleg így akarsz meghalni? Elment az eszed?

Az anyám beszélne így velem, ha tudna erről. Ettől máris arcomba szökik a vér.

– Maradj ki ebből, Nam.

Újabb indulatos kirohanásra számítok, húgom ehelyett leereszti a vállát.

– Babut már eltemettük – mormolja. – Temessünk el téged is?

A bűntudat kősziklaként zuhan a vállamra.

– Hé! – A közönségből lép előre valaki. – Fogadtunk rátok. Akkor most lesz küzdelem vagy sem?

Namina megsemmisítő pillantást vet a férfira, mielőtt megteszi a maradék utat. Megáll a kis küzdőtéren, Jumo és köztem. Dacosan összefűzi maga előtt a karját.

– Ez meg mi? – Yakow értetlen arccal lép közelebb. – Mit művelsz, te lány?

Húgom megvetően végigméri a könyvest.

– Amennyire tudom, Kugawanyában törvénytelen fogadást kötni egy bokszmeccsre, különösen, ha olyan kiskorúak részvételével zajlik, mint a testvérem. Biztos vannak a városban olyanok, akiket érdekelne, hogy ki szervezi az ilyeneket. – Sokatmondó pillantást vet Yakowra, aki összeráncolja a homlokát. Egy ideig némán méregetik egymást.

– Oszolj, emberek! – töri meg a csendet a könyves. – Vége a küzdelemnek. Mind visszakapjátok a téteket, leszámítva a jutalékom.

– Miféle jutalékod? – kérdi valaki.

– Cipelem ezt a sok pénzt, ostoba! – csattan fel Yakow. – Ekkora súlyt, az én isiászommal!

Jumo utálkozó hangot hallat, ahogy elcsörtet. A fogadók csalódottan morgolódnak, de egyikük sem akarja kipróbálni, a húgom beváltja-e a fenyegetését. Míg Yakow kárpótolja őket, Naminához fordulok.

– Tudják? – kérdezem. – Anya és apa?

– Nem – feleli. – Tíz perccel utánad én is kiszöktem. – Összevonja a szemöldökét. – Eltört az orrod?

– Könnyen lehet.

– Akkor te is pocsékarcú vagy.

Kuncogok, összerezzenek az orromba villanó fájdalomtól, azután felsandítok az égre. A hajnal első fénye már kibuggyan, és egyenként kialszanak a csillagok.

– Haza kell mennünk.

Namina bólint. Csak két év választ el minket, de abban a pillanatban sokkal idősebbnek tűnik a tizenöt événél. Nézem, amint útnak indul, felkapaszkodik a partoldalra, és félúton megtorpan, hogy elfogadja Izachar felé nyújtott kezét. Felsóhajtok, mikor látom, milyen pillantást váltanak. Nem különösebben szívderítő tudat, hogy a legjobb barátom a húgomnak teszi a szépet, de idővel talán majd megbékélek vele. Izacharral mindenképp szót kell váltanunk, de…

– Szerencséd van, kölyök.

Nem hallottam visszatérni Jumót. Most ott áll közvetlenül mögöttem, a sáros arcával.

– Tudod, hogy győztem volna, ha a húgod meg nem ment – teszi hozzá.

Törött orrom ellenére elmosolyodom. Jumo ki akarja csikarni a választ, és tudom, hogy csak felbőszítem azzal, ha nem adom meg neki. Annál a ténynél sem akarok elidőzni, hogy nyilván igaza van. Valahol a lelkem mélyén tudom, hogy meg kell majd birkóznom a félresikerült bokszmeccs egy másik következményével is – nem szereztem meg a pénzt, amiért jöttem –, de ezen ráérek később bánkódni. Felfelé indulok a partoldalon, Jumo hangja azonban ide is követ.

– Szép lány a húgod – kiált utánam. – Persze nem annyira, mint aki miatt kiálltál ellenem. Hallom, Kugawanya Rózsájának hívják, de mi is a rendes neve? Danya?

A szavak felélesztenek bennem valamit, de tovább lépdelek Izachar és Namina felé. Akik rám várnak, és még most is egymás kezét szorongatják.

– Szereti az ilyen engedelmes kölyökkutyákat – folytatja Jumo. – Ha jól számolom, ebben a hónapban már te vagy a harmadik.

Megtorpanok, és visszafordulok.

– Micsoda?

Jumo elvigyorodik.

– Nem is tudtad? – Olyan, mintha tényleg szánakozna rajtam. – Hadd találgassak. Azt mondta neked, hogy az apja csak akkor adja hozzád, ha előteremted a pénzt, amivel megváltod a szabadságát. – Hamisítatlan rosszindulat csillan a tekintetében. – Azt mondta, szerelmes beléd, és párszor talán meg is csókolt, hogy ezt elhitesse veled.

– Azt se tudod, mit beszélsz – csattanok fel, de megremeg a hangom.

Jumo megcsóválja a fejét.

– Megkopasztanak, kölyök. Az ilyen lányok szemében mind egyformák vagytok, csak egy rakás ostoba szerelmes kis…

Nekirontok.

Valaki a nevem kiáltja, de már késő. Összeütközünk Jumóval, azután kifordul sarkaiból a világ, ahogy egymásba gabalyodva lehempergünk a partoldalon. A kínzó fájdalom újult erővel marja törött orrom, de elhessegetem magamtól, és ugyanabban a pillanatban pattanok fel, mint Jumo. Hallom, ahogy többen felénk rohannak és kiáltoznak, de már nem érdekel. Jumo szavai gúnyos körtáncot járnak a fejemben.

Szereti az ilyen engedelmes kölyökkutyákat.

Nem emlékszem, hogy eldöntöttem volna, megidézem a káprázatot, csak arra leszek figyelmes, hogy meredeznek a szőrszálak a karomon és a nyakamon. Az energia lázas forrósággal árad szét a tagjaimban. Át kéne engednem magamon, ehelyett hagyom, hogy addig gyűljék bennem, amíg alakot nem ölt a kezemben: egy fénylő tőrét. Jumo élesen levegő után kap, míg én kiélvezem a félelmét.

Átok darajának nevezett, sziszegi az álnok hang a fejemben. Hazudott Danyáról. Most megfizet.

– Akande!

Valaki a karomat rángatja, próbál visszatartani. Dagadozik bennem a feltoluló káprázat, míg kezem a levegőben kalimpál, és lerázza magáról a szorítást. Távoli puffanás hallatszik, de egy pillanatra sem veszem le a szemem Jumóról. Tekintete lesiklik rólam, valamire a hátam mögött, azután eltátja a száját.

Akkor hallom meg a sikolyt.

– NE!

A hang belém hasít, és kiragad a révületből, amely öntudatlanul elragadott. A tőr eltűnik a kezemből, amint a káprázat szertefoszlik. Lassan a szívfájdító hang felé fordulok. Kell egy pillanat, amíg megértem, mit látok. Kit látok.

Egy test fekszik mögöttem. Ráismerek Izachar göndör fekete hajára és tölgybarna bőrére, amely olyan, mint az enyém. Csak azt nem értem, miért nem moccan, és miért ilyen ernyedtek a kezei a nyakán. Nem értem, miért buzog vér az ujjai között. Tompa moraj tölti be a fülem, ahogy Namina térdre hull mellette és jajveszékelni kezd.

– Mi az? – Alig ismerek rá eltorzult hangomra. – Mi történt vele?

– Meghalt. – Jumo most is ott áll mellettem. Rosszulléttel küzd. – Megölted azzal a… valamivel.

Rázni kezdem a fejem, összetapad a szám. Szemem sarkából embereket látok – a korábbi közönség tagjait –, ahogy a partoldal tetején gyülekeznek, és meredten néznek ránk. Újabb sikoly hallatszik, majd egy harmadik. Valaki segítségért kiált. Érzéketlenné válnak a tagjaim.

– Én nem… – Tántorogva lépek el Jumótól, Naminától, Izachar élettelen testétől. – Nem akartam… én nem…

Már senki sem figyel rám. Namina újra felsikolt, míg nekem elakad a lélegzetem. Nem kapok levegőt, és nem tudom levenni a szemem Izachar felhasított torkáról. Nem tudok nem gondolni arra, hogy egy tőr volt a kezemben, és most már nincs.

Meghalt. Megölted azzal a… valamivel.

Már senki sem néz rám. Senki nem látja, mikor elfordulok és rohanni kezdek.

1. FEJEZET

ISTENHEZ MÉLTÓ HATALOM

KOFFI

Koffi leginkább arra a fiúra emlékezett az álmaiból.

A való életben sosem találkoztak – ezt biztosan tudta –, álmában mégis folyton keresztezték egymást az útjaik. Umbrabarna volt és magas, göndör fekete hajjal és csintalan sötét szemekkel. Addig álltak egymással szemben, amíg rá nem szólt.

– Mit akarsz? – kérdezte tőle.

Nem kapott választ, ami nem lepte meg. A fiú az álmaiban sosem beszélt hozzá, sosem válaszolt a neki feltett kérdésekre. Csak nézte őt ugyanazzal a tudálékos félmosollyal. Végül elfordult tőle, és minden figyelmeztetés nélkül eliramodott.

– Hé! – kiáltott utána. – Állj meg!

A fiú gyorsított a léptein. Olyan földön át vezette, amit csak álmaiban látott – a felhőtlen kék égbolt alatt hullámzó aranyló szavannán.

– Várj! – kiáltott utána. A fiú egy magányosan álló nagy majomkenyérfa felé tartott. Csak vetett rá egy pajkos pillantást a válla felett, mielőtt eltűnt mögötte. Lelassított.

– Ki vagy te? – kérdezte, ahogy közeledett a fa felé. – Folyton látlak, de…

Nem talált fiút a fa túlsó oldalán. Egészen másvalaki várta: egy felnőtt férfi. Agyagvörös szemmel, mahagóni bőrrel és túlságosan ismerős mosollyal, ahogy a fatörzsnek támaszkodva őt méregette.

– Üdv, Életlen Kés – hallotta a halál istenét.

Elhátrált, de Fedu követte a mozdulatát: ellökte magát a fától, és közelebb lépett. Láthatóan sántított.

– Ne próbálj elszaladni – figyelmeztette könnyed hangon. – Innét nincs menekvés.

– Hogy kerülsz az álmaimba? – Koffi hiába próbált uralkodni reszkető hangján.

Fedu elmosolyodott.

– Mi ketten kapcsolatban állunk, Koffi. – Meredten nézte körülöttük a fűtengert. – Hasonlók vagyunk. Összeköt az erőd és a közös világképünk.

– Nekünk nincs közös világképünk – tiltakozott fagyos hangon Koffi.

– Nincs? – Fedu felhúzta egyik szemöldökét. – Te nem szeretnél olyan világot, ahol a magadfajta daraják szabadon élhetnek?

– Azon az áron nem, hogy mindenki elpusztuljon, aki nem daraja.

Az isten megvonta a vállát.

– Talán már beszéltem neked a fejlődés áráról. – Újabb lépést tett felé, azután összerezzent. Koffi figyelmét nem kerülte el, ahogy megérintette a hasát és a combját. A kérdés kiszökött az ajkán, mielőtt még visszaszívhatta volna.

– Mi történt veled?

Fedu megdörzsölte lezárt szemhéját, és nagy levegőt vett.

– Még mindig szenvedek a csapásoktól, amiket a Köderdőnél mértél rám.

Koffi nem erre a válaszra számított.

– Isten vagy – ráncolta a homlokát. – Nem is ejthettem volna rajtad sebet.

Fedu lassan felnyitotta a szemeit.

– Nem – értett egyet. – Nem ejthettél volna, mégis… – Testére mutatott. – Ez is csak azt bizonyítja, amit attól a pillanattól sejtettem, hogy oly könnyedén átvetted Adiah-tól a káprázatot. Mindig tudtam, mennyire erős vagy, Koffi, de amit velem tettél? Ez már istenhez méltó hatalom, tökéletesen pusztító. Jobban hasonlítunk, mint valaha is képzeltem.

– Nem hasonlítunk semmiben! – vágott vissza Koffi. Menekülni vágyott, de a félelemtől földbe gyökerezett a lába. – Én sosem bántanám úgy az embereket, mint te.

Fedu ajkán szánakozó mosoly játszott.

– Mondja a nőstény oroszlán a vadásznak – tűnődött el. – Még emlékszel arra a tanításra, igaz?

Koffi megdermedt. Nem akart emlékezni a tanmesére, amelyet egykor az istentől hallott, lelki szemei előtt mégis megjelent a nőstény oroszlán és a vadász, amint élethalálharcot folytatnak, és a legutolsó pillanatig a másikat hiszik támadónak. Nagyot nyelt, és megkerülte a kérdést.

– Meg fogunk állítani – jelentette ki határozott hangon. – Gondunk lesz rá, hogy soha ne váljon valóra a terved.

– Gondotok? – Fedu láthatóan jól szórakozott. – Az úgynevezett barátaidra gondolsz? – Sérülése ellenére emberfeletti fürgeséggel lépett hozzá. – Mondd csak – suttogott a fülébe –, egész biztos vagy abban, hogy a barátaid akkor is kitartanak melletted, ha megtudják, milyen veszélyes vagy valójában?

Nem vagyok veszélyes, akarta mondani Koffi, de cserben hagyták a szavak. Fedu a vállára ejtette a kezét. Koffi fagyosan hidegnek érezte az érintését.

– Tévedés ne essék, Életlen Kés. Talán nem vagy a közelemben, de ugyanúgy a markomban tartalak. A végén úgyis azt teszed majd, amit mondok, mert ismerem a gyengeségeidet. Tudd, hogy ki fogom használni mindet, az utolsó szálig.

– Nem. – Koffi próbált elhúzódni, de Fedu szorítása megfeszült a vállán. Körülöttük a szavannán szürke testek kezdtek kiemelkedni a porból.

– Ne! – Koffi egész testével küzdött, de mindhiába. Fedu nem eresztette, miközben a Gazdátlanok egyre közelebb húzódtak. – Ne, ne, ne…

– Koffi!

Felnyitotta a szemét. Egy új hang térítette magához a lidércnyomásból. Egy pillanatig az anyjának hitte, de nem, nem ismerte a fölé magasodó asszonyt. Feszes bantukontyba fogta ezüsthaját, és hajszálnyi redők ráncolták rézvörös bőrét. Aggodalmas arccal tekintett le rá.

– Minden rendben – csitítgatta. – Idd ezt meg.

Nagy levegőt vett, de a teste ettől sem lazult el. Felült és ivott, amikor az asszony felé kínált egy nagy ivótököt. Csak azután nézett körül, hogy leeresztette.

Az álombéli fűtenger talán semmivé foszlott, de ezt a helyet sem ismerte. Valamiféle sátornak tűnt. Dermesztően hűvös levegőjében ösztönösen felhúzta állára a vékony takarót. Az ismeretlen asszony visszaült, mintha várna valamire.

– Hol vagyok? – kérdezte károgó hangon Koffi. Felötlött benne egy még sürgetőbb kérdés. – Mit csináltál a barátaimmal?

– Mindenki jól van – biztosította az asszony türelmesen. – Csatlakozhatsz hozzájuk, mihelyt…

Koffi felpattant, amit tüstént meg is bánt. A tunikáján kívül alig viselt mást, és ez a tény még hangsúlyosabbá vált, mikor egy fagyos légáram minden figyelmeztetés nélkül betört a sátorba. Libabőrös lett a karja, ezzel egy időben megkordult a gyomra.

Az asszony – akit továbbra sem tudott hová tenni – lassan felegyenesedett, és összefűzte maga előtt a karját.

– Csatlakozhatsz hozzájuk, mihelyst ettél valamit – fejezte be.

Meredten nézte.

– Nem ismerlek. Az is lehet, hogy…

– Ha ártani akarnék neked, kedvesem, bőven lett volna rá időm – jegyezte meg az asszony szárazon. – Vagy én vagyok a világ legpocsékabb orgyilkosa, vagy… nem akarok rosszat.

Koffi hirtelen nem tudott mit mondani.

– Szóval – élénkült fel az asszony. – Van szárított és sózott húsom, meg némi aszalt barackom. – Felhúzta a szemöldökét. – Addig nem mégy innét sehová, kishölgy, amíg nem ettél valamit. Ne is próbálj furmánykodni. Talán vén vagyok, de ha kell, zömök és makacs, mint egy öreg víziló.

Koffi a sátor kijáratára sandított. Az asszony, mintha csak a gondolataiban olvasna, arrébb csusszant, és a testével elzárta a kiutat. Látszott rajta, hogy komolyan gondolja. Koffi belátta, hogy vesztett.

– Rendben – morgolódott.

Az asszony megenyhülve intett neki, hogy üljön vissza, és még szorosabbra húzta a sátorlapot a bejáraton, majd egy zacskóra való élelmet pottyantott az ölébe. Koffi nem akart többet enni, mint amennyire feltétlenül szüksége volt, de amint kézbe vette az első sózott marhahúst, a nyála is kicsordult. Degeszre ette magát, azután még kortyolt egy nagyot, mielőtt újra megszólította az asszonyt.

– Ki vagy te?

– A nevem Abeke – felelte az asszony. – Egy Társulás nevű csoportnak dolgozom.

A válasz egész sor új kérdést vetett fel, de Koffi csak a legsürgetőbbel foglalkozott.

– Azt mondtad, ha ártani akarnál nekem, bőven lett volna rá időd. – Egy pillanatra elhallgatott. – Meddig voltam öntudatlan?

– Néhány napig – mormolta Abeke.

Néhány napig. Koffinak elakadt a lélegzete. Utolsó emléke a Köderdő határából származott; sejtelme sem volt arról, hol lehet, és hogyan került ide. Ettől elveszettnek érezte magát. Vadul kalapált a szíve.

– Nincs túl sok felesleges ruhadarabunk – zavarta meg a gondolatait Abeke –, de meglátom, mit tehetek. – Félredobott egy köpenyt, és nekiállt kutakodni a zsákokban. Koffi addig végighordozta tekintetét a sátron. Úgy próbálta felvenni a harcot az elveszettség érzésével, hogy a lehető legtöbbet megtudjon új környezetéről. Látta, hogy csupán a sátor egyik sarkát különítették el a kis fekvőhelynek, minden mást betöltöttek a felhalmozott élelemmel teli zsákok, ledugaszolt ivótökök és – ami a legkülönösebb – az apró tarsolyokkal teli ládák. Közelebb hajolt, és rájött, hogy ismeri ezeket. Fűszereket és gyógyfüveket látott, abból a fajtából, amelyekkel Baaz is ízesítette az ételét az Éjszakai Állatkertben. Eszébe jutott, amit Abeke mondott.

Egy Társulás nevű csoportnak dolgozom.

Mi lehet ez a Társulás, és mivel foglalkozhat? Nem talált választ a kérdésre, bárhogy forgatta a fejében, ugyanakkor felfigyelt rá, hogy az egyik zsák nyitott szájában fény csillan. Közelebbről megvizsgálva látta, hogy egy tükör az. Abeke felé sandított a válla felett, majd négykézláb odamászott, és elővette a tükröt a zsákból. Nyomban megdermedt.

Az apró csecsebecse elfért a tenyerén, de így is épp eleget mutatott. A maszatos üveg arcának nyúzott és fáradt mását tükrözte vissza, de nem is ez volt a legszörnyűbb. Óvatosan és zavartan húzta le nyakából a tunikáját. Apró ezüstfehér hegek sejlettek fel a vállán, mintha saját fényük volna. Valamiért az éjszakai égbolt csillagaira emlékeztettek – már csak ezért sem tűntek ideillőnek. Gondolkodás nélkül megérintette az egyiket, és levegő után kapott, mert hőség sugárzott át az egész testén. Nyugtalanság vett rajta erőt. A hegek aligha lehettek a bőrén, mikor elveszítette az eszméletét, viszont pontosan azon a helyen éktelenkedtek, ahol álmában Fedu megérintette. Véletlen egybeesés lett volna, vagy valami más? Vadul kavarogtak a gondolatai.

– Koffi?

Abeke hangjára elejtette a kis tükröt. Az asszony újra őt figyelte, ha lehet, még aggodalmasabb arccal.

– Minden rendben?

Korábban is szűkösnek érezte a sátrat, de most egyenesen agyonnyomta. Levegő után kapkodott, hogy elfojtsa a rátörni készülő pánikot. Túl sok mindent nem értett, túl sok kérdésre nem kapott választ. Még most sem tudta pontosan, hol van, de egy valamiben nem kételkedett:nem akart itt maradni. Ki kell szabadulnia. Ki a szabadba. Abeke felé fordult, és minden izomszála megfeszült.

– Jól van, Koffi. – Abeke békéltető mozdulattal emelte fel mindkét kezét. – Csak annyit kérek, hogy…

Koffi előrevetette magát a sátor kijárata felé. Szeme sarkából látta az asszonyt, de fürgébben mozgott nála. Metsző légáramlat érte, ahogy kitört a sátorból, bizonytalanul érzékelte maga felett a halványszürke égboltot, de csak szaladt tovább. Más sátrakat is látott maga körül, amiből az következett, hogy valamilyen táborba került. Emberek maradoztak el mellette, de akkor sem lassított. Abeke azt mondta, itt vannak a barátai, és ha nem hazudott, meg kell találnia őket. Találnia kell valami ismerős támpontot. Hirtelen égő fa illata töltötte be a tüdejét, és valamivel távolabb a sátrak közül felszakadó sóhajnyi fekete füstoszlopot is megpillantotta. Újult reménnyel, egyenes vonalban efelé tartott.

Előtte három társzekér vonta meg a tábor mezsgyéjét. Mikor Koffi meglátta a szekerek körül ülő öt alakot, megkönnyebbülten lassított. Az ötből hármat ismert, noha két külön csoportban ücsörögtek egy kis tábortűz ellentétes oldalain. Egyikük, egy sötétbarna fiatalember hajára igencsak ráfért volna egy gondos kéz. Koffi megtorpant.

Ekon.

Valami feloldódott benne a láttára. Ekon egy középkorú férfi és nő között ült – amennyire láthatta, sértetlenül. Megkönnyebbülten sóhajtott, majd balra fordította a fejét.

A tűz szemközti oldalán két másik ismerőst talált. A hosszú orrú és sörtére nyírt fekete hajú Zaint, akinek rézvörös bőre több árnyalattal világosabb volt Ekonénál. Ő sem sérült meg. Koffiban újra szétáradt a megkönnyebbülés hulláma, amint meglátta a mellette ülő lányt – Njerit. Ő nézett fel elsőként, és látta meg.

– Koffi!

Nagy mozgolódás támadt, Ekon és Zain egyszerre pattant fel. Nem tudta volna megmondani, melyikük döbbent meg inkább.

Ekon törte meg elsőként a csendet.

– Koffi, de hát mi…?

– EZ MOST KOMOLY?

Mindenki megpördült, ahogy Abeke megállt előttük. Zihálása arról árulkodott, hogy nem csekély erőfeszítésébe került Koffi után szaladni. Az asszony meggörnyedt, és a térdére támaszkodott. Feddő pillantást vetett a lányra.

– Tényleg szükség volt erre? – kérdezte két prüszkölés között. – Mondtam, hogy itt vannak!

– Bocsáss meg, Abeke – bólintott az Ekon mellett ülő nő. – Innét átvesszük.

Abeke megcsóválta a fejét, s ahogy elsántikált, maga elé mormolt valamit, amiből Koffi kihallani vélte a „szegény térdem” szavakat. Az asszony távozása után újra összesűrűsödött a csend. Koffi ráeszmélt, hogy mindenki meredten nézi.

– Hogy vagy, Koffi? – kérdezte végül Njeri.

Koffi nem igazán tudta, mit felelhetne.

– Hát… voltam már jobban is – válaszolta egy hosszú pillanat múltán. Hirtelen felötlött benne egy gondolat. Vajon látják a hegeket a vállán? Máris tudnak róluk? Feljebb húzta tunikája szegélyét, és úgy döntött, ideje témát váltani.

– Hol vagyunk?

– Bármily fontos is ez a beszélgetés – felelte a nő, aki korábban is szólt –, egyelőre el kell halasztanunk. Érzem, hogy közeleg a vihar. Sebesen.

– Vihar? – adott hangot a kétkedésének Zain. – De hát tiszta az ég.

Az Ekon másik oldalán ülő férfi ugyanakkor egyenesedett fel, amikor a nő. Koffi megfigyelte, hogy magas, izmos, és cseppet sem találja szórakoztatónak Zain megjegyzését. A nő a maga részéről elfintorodott.

– Te hajtottál már át megrakott társzekeret ezen a lápon? – kérdezte örömtelen mosollyal. – Ha igen, esdve kérlek, oszd meg velünk szerteágazó tapasztalataidat, és érezd magad felhatalmazva arra, hogy átvedd az irányítást a karaván felett.

Zain megszeppenten lesütötte a szemét.

– Komolyan beszélek. – A nő a csoport többi tagjához intézte szavait. Most először alaposan végigmérte Koffit is, aki halványan ismerősnek találta résnyire szűkült sötétbarna szemét. – Amikor, ismétlem, amikor, nem pedig ha, az eső mocsárrá változtatja ezt a földet, csapdába ejti a szekereket és többnapos késedelemre ítél minket. – Lebiggyesztette ajkát. – Márpedig, amennyire eddigi társalgásainkból leszűrtem, az idő nem a mi oldalunkon áll. Szóval mindenki fogjon egy zsákot és kezdjen el pakolni. – Amikor senki nem moccant, felvonta egyik szemöldökét. – Úgy értem, most.

Hirtelen mindenki egyszerre széledt szét, hogy elcsomagolni vagy elbontani való dolgokat keressen. Koffi azon kapta magát, hogy csak ő ácsorog tovább tétlenül. A nő bólintott.

– Te vagy Koffi. – Nem kérdésnek szánta. – Már vártam, mikor találkozunk.

Koffi habozott.

– Te is a Társulásnak dolgozol? – kérdezte.

A nő kuncogott.

– Jaj, kedvesem, én vagyok a Társulás. Ez az én vállalkozásom. – Megcsillant a szeme, de Koffi továbbra sem értette, miért olyan ismerős.

– Köszönettel tartozom neked – bólintott egy idő után –, amiért befogadtál engem és a barátaimat.

Az asszony ajkáról lehervadt a mosoly.

– Még korai hálálkodni. – A tűz felé fordította figyelmét, és elkezdte eltaposni. – Hosszú út áll előttünk, s ez még csak a legeleje. Jobb lesz, ha máris nekivágunk.

Koffi már elfordult volna, de hirtelen megtorpant.

– Elnézést, de nem ismerlek. Te vagy…?

– Ha engem kérdezel, fáradt és nyűgös vagyok, amellett kétségbeesetten vágyom rá, hogy egy hozzáértő férfikéz megdögönyözze a talpam – hadarta a nő –, de ha már szóba hoztad, a legtöbben Anónak hívnak.

2. FEJEZET

EGY APRÓ TITOK

KOFFI

Míg a többiek csomagoltak, Koffi is keresett egy helyet, ahol elfoglaltnak tűnhet. Épp csak bedugta a fejét az egyik sátorba, mikor örömteli kiáltást hallott.

– Koffi!

Sárga folt villant elé, amint valaki előrevetette magát, és olyan lendülettel fonta köré a karját, hogy kis híján felborította. Egy pillanatra megbénult, azután ráismert a túlságosan lelkes ölelésre. Mikor a vétkes hátrébb húzódott, egy lányt látott maga előtt, akinek ruganyos fürtjei sötét glóriát vontak a feje köré. Harsánysárga kaftánjától lénye valahogy még elevenebbnek tűnt.

– Makena – sóhajtotta. – Hát itt vagy.

– És jól vagyok!

– Örülök neked.

Makena elmosolyodott.

– Én is neked, álomszuszék. Mikor ébredtél fel?

– Csak nemrég – felelte Koffi.

– És máris megtaláltad a sátram! – Makena tapsikolt örömében.

– Ami azt illeti… – Koffi visszanézett a válla felett. – Én csak valami búvóhelyet kerestem. – Lehalkította a hangját. – Az a hölgy, aki a karavánt vezeti, mindenkit befogott pakolni. Nekem kicsit túl sok…

– Ó, Anóra gondolsz? – Makena mosolya egy pillanatra sem halványodott el. – Igazából nem olyan vészes, csak… Ó! – Tekintete Koffi vállára vetült. – Sajnálom, úgy látszik, túl hevesen öleltelek meg. Elszakítottam a tunikád. – Szemvillanás alatt előkerítette a tűt és a cérnát, amit mindig magánál tartott. Koffihoz hasonlóan Makena is daraja volt, csak ő a varrásban és a ruhakészítésben élte ki tehetségét. – Ne félj, mindjárt rendbe hozom.

– Makena – riadt meg Koffi. – Igazán nem muszáj…

Makena hátrahúzta Koffi tunikájának szegését, azután megdermedt. Pillantása az ezüstös hegekről barátja arcára rebbent. Nyomban lehervadt a mosolya, és elrántotta a kezét.

– Ezek meg honnét vannak?

Koffi habozott.

– Nem tudom – vallotta be. Tükör nélkül nem láthatta egykönnyen a vállát, mégis tett rá egy kísérletet. – Csak ma reggel vettem észre, mikor felébredtem. Láttál már hasonlót?

Makena megrázta a fejét.

– Soha. Megnézhetem még egyszer?

Koffi bólintott, mire barátja másodszor is félrevonta a tunika szegélyét. Azután elgondolkodva lebiggyesztette az ajkát.

– Tudod, hogy úgy festenek, mint a… káprázat?

Koffi nagyot nyelt. Igazság szerint benne is ott motoszkált ez a tudat, mióta meglátta a hegeket, de most újult erővel tört rá a nyugtalanság attól, hogy más szájából is hallotta az elméletet. Megborzongott, ami nem kerülte el Makena figyelmét.

– Egyszerűen kideríthetjük… – tette hozzá óvatosan. Kimondatlanul hagyta a folytatást, de Koffi így is megértette. Nagy levegőt vett, behunyta a szemét, és magához szólította a testében lappangó káprázatot. Ahogy máskor, most is nyomban felelt a hívására. Vére mintha felhevült volna az ereiben kerengő idegen energiától.

– Koffi!

Felnyitotta a szemét. Makena a vállára meredt. Mikor Koffi is lenézett, láthatta a fehéren izzó hegeket, amint kísérteties fényükkel beragyogták a bőrét. Mihelyt megálljt parancsolt a káprázatnak, a jelek újra elhalványodtak.

– Még több tűnt fel a bőrödön, mikor ezt csináltad – mutatott rá Makena. – Látod?

Jól mondta Makena. A vállán egyértelműen megszaporodtak a hegek. Némelyik mintha nagyobb is lett volna. Belenézett Makena szemébe.

– Nem tudom, mit jelent ez, de nem állok készen rá, hogy másokkal is beszéljek róla. Még nem.

– Akkor hát nem beszélünk – jelentette ki Makena határozott hangon. – Amíg úgy nem érzed.

Koffi testén megkönnyebbülés hulláma söpört végig, melyhez a barátja iránt érzett hála társult.

– Köszönöm – suttogta.

– Meg is van. – Makena belenyúlt szövetmaradékokkal teli zsákjába. – Varrok neked egy új gallért, hogy biztosan ne lássa senki a sebeket. Ülj csak le.

– Szóval, itt ez a Társulás – kezdte újra Koffi, míg Makena ügyködött. – Van bármi fogalmad arról, kik ezek, és mivel foglalkoznak?

– Amennyire látom, fűszerkereskedők – felelte Makena. – Sokkal többet nem tudok, de… jó emberek, Koffi. Bízhatunk bennük. – Sokatmondó pillantást vetett rá. – Tudod, Ekon is velük van.

Koffi bólintott.

– Kicsit még mindig össze vagyok zavarodva – vallotta be. – Annyi minden történt, míg nem voltam magamnál.

Makena arckifejezése tüstént megváltozott.

– Hát persze! Annyira sajnálom. Még meg sem kérdeztem, hogyan érzed magad mindazok után, amin a Köderdőben keresztülmentél. – Befejezte Koffi tunikájának új gallérját, és hátradőlt. – El sem tudom képzelni, milyen rémisztő lehetett szembeszállni Feduval. S azok a fénydárdák! – Megborzongott. – Még csak hasonlót sem láttam soha. Alig ismertem rád, mikor használtad őket.

Koffi fészkelődni kezdett, de nem válaszolt. Mostanáig bele sem mert gondolni abba, ami azelőtt történt, hogy elveszítette az eszméletét. Most minden emlék túlságosan is harsányan elevenedett meg benne, és nem tudta, hogyan mondja el Makenának, hogy a fénydárdákat használni cseppet sem volt ijesztő. Sokkal inkább megrészegítő. Egy hang kéretlenül a gondolatai közé férkőzött.

Egész biztos vagy abban, hogy a barátaid akkor is kitartanak melletted, ha megtudják, milyen veszélyes vagy valójában?

– Makena. – Koffi a kezére meredt. – Van még valami, amit el kell mondanom. Mielőtt felébredtem, álmot láttam, és…

Egy férfi szakította félbe a mondatot bedugva kopasz fejét a sátorba. Fülében nagy aranykarikát viselt. Koffi nem ismerte, ezért úgy vélte, csakis a Társulás tagja lehet. A férfi tekintete ide-oda járt közte és Makena között.

– Elnézést – állapodott meg Makenán. – Mindenki téged keres. Össze kéne ölteni az egyik szekér ponyváját…

– Egy pillanat – bólintott Makena. Miután a férfi visszavonult, újra Koffira irányította a figyelmét. – Majd innét folytatjuk, miután útnak indultunk. Addig is, megtennél nekem valamit, Koffi?

– Persze.

– Ígérd meg, hogy szólsz, ha bármi változik azokkal a hegekkel.

– Úgy lesz.

Makena még egyszer bólintott, majd elindult. Koffi – most először azóta, hogy felébredt – egyedül maradt. Azt hitte, fel fog lélegezni a tudattól, ám ehelyett az idegei virtustáncot jártak. Miután semmi sem vonta el a figyelmét, gondolatban visszatért az álomhoz, amiből csak nemrég riadt fel. Eszébe jutott a végtelen fűtenger, Fedu arca, és a fiú, akivel az álom elején találkozott. Őt találta a legtitokzatosabbnak. Ki lehetett?

Valaki elkurjantotta magát a sátor előtt, ezzel kiragadva őt a révületből. Összeszedte magát. Így vagy úgy, de Ano igazat mondott. Akármilyen út állt is előttük, csak most kezdődött; nem fecsérelhette az idejét álomfejtésre. Felállt, és készült elhagyni a sátrat, amikor hirtelen megtorpant. Csak szívdobbanásnyi ideig tartott – olyan rövid ideig, hogy szinte fel sem tűnt –, de már másodszor érezte, hogy a hegek felől lüktető fájdalom nyilallt a testébe. Azzal el is tűnt, ő pedig zavartan topogott a sátor közepén.

Szólj Makenának, biztatta egy hang. Ez pontosan olyasmi, amire megkért, hogy mondd el neki.

Ennek ellenére tovább habozott. Elvégre csak múló fájdalmat érzett. Ez aligha ok arra, hogy riadót fújjon. Van épp elég gondjuk, még csak az hiányzik, hogy szaporítsa őket. Döntésre jutott: a hegek változása titok marad. Az ő kis titka. Egyelőre.

*

Mire kibukkant Makena sátrából, a táborra rá sem lehetett ismerni. A körben álló sátrak mind eltűntek, így most először háborítatlan kilátás nyílt a környékre. Egy ingoványon táboroztak, és a zsombékokra mindenütt sóhajnyi köd telepedett. Elfordult, majd hirtelen lebukott, de így is csak hajszál híján kerülte el a feje felett elsuhanó óriási, felcsavart vásznat, amit két Fedu birodalmából kiszabadult daraja vitt a vállán. Küldtek felé egy szabadkozó mosolyt, ahogy Ano felé tartottak, aki a középső szekéren állt, és jobbra-balra mutogatott, mintha a forgalmat irányítaná.

– Ezt vigyétek a második szekérre, amit már rég le kellett volna zárni vele! – csattant fel. – A derékaljak és ágyneműk a harmadikra mennek. Mozgás, emberek! Még ha úgy is nézek ki, nem leszek egyre fiatalabb, míg itt ácsorgok!

Koffi körbenézett a tábor maradékán, és próbált valami tennivalót keresni, mielőtt Ano kiszúrja. Szíve hirtelen tótágast állt, amikor felfigyelt Ekonra, aki egy jókora kosárral a kezében kelt át a táborhelyen.

Beszélj vele, buzdította magát. Egy szót is alig szóltál hozzá, mióta felébredtél, előtte meg…Beharapta ajkát. Mostanáig nem beszéltek arról, hogy Ekon egészen Lkossából követte. Utoljára véresen és összetörten látta őt a templom égi kertjében, s akkor sem hagyott neki nyomot, amin elindulhatott volna. Ekon mégis megtalálta. Ez csak jelentett valamit, még ha nem is tudta, hogy ez a valami mit jelent rájuk nézve. Az biztos, hogy már a gondolattól is verítékezett a tenyere.

Csak beszélj vele.

A döntést megkönnyítette, hogy Ekon egy pillanattal később felnézett, észrevette, és irányt változtatva egyenesen felé indult. Koffi próbált szabályosan lélegezni. Ekon közeledett, aztán egyszer csak ott termett, és megállt közvetlenül előtte.

– Szia! – köszönt meleg hangon.

– Ö… szia.

– Jó látni, hogy fent vagy.

Ne mondj semmi röhejeset, csak társalogj normálisan. Koffi megköszörülte a torkát.

– Szép ez a kosár. Mi van benne?

– Ö… szennyes ruha.

– Ó. Remek. – Röhejes.

Ekon megigazította karján a kérdéses kosarat, míg Koffi emberfeletti küzdelmet vívott azért, hogy ne bámulja meg dagadozó bicepszét. Legszívesebben fenéken billentette volna magát. Szép ez a kosár? Ez a kosár?

– Tíz perc! – harsant fel Ano kiáltása. – Pontosan tíz perc múlva indulunk, emberek! Még valami. Könnyítsetek magatokon, mielőtt útra kelünk. Nem lesz több váratlan megálló!

– De mi lesz vészhelyzet esetén? – kérdezte ártatlanul Zain, ahogy elhaladt Ano előtt egy csomó ládával a kezében. Koffi mintha gúnyos élt hallott volna ki a hangjából.

A nő összeráncolta a homlokát.

– Ugyanaz, ami a múltkor, arcátlan fiú. Használod a vészvödröt!

Koffi elcsípte Ekon pillantását. Alig egy pillanatig tartott, majd mindketten kínos nevetésben törtek ki. Koffi mégis fellélegzett, amiért ilyen könnyen visszarázódtak a régi mederbe.

– A vészvödröt? – ismételte csendesen.

Ekon ünnepélyes komolyságot színlelt.

– Jobb, ha nem tudod. – Felvillantott egy mosolyt.

– Egy valamit nem lehet elvitatni tőle. – Koffi elnézte, ahogy Ano tovább perlekedett Zainnal. – Tudja, hogyan vezessen el egy karavánt.

– Az már igaz – értett egyet Ekon. Hirtelen megnyúlt az arca, és Koffi észrevette, hogy ujjaival a kosár oldalán dobolt, szorongása biztos jeleként. Láthatóan viaskodott valamivel. Azután: – Ő az anyám.

– Micsoda? – Koffi tátott szájjal meredt rá, miközben minden más gondolata elillant. A kirakójáték darabkái lassan a helyükre kerültek. Visszagondolt az első alkalomra, amikor látta Anót a tűznél, Ekon oldalán. Valahogy ismerősnek tűnt a tekintete, de akkor még nem tudta hová tenni. Egyszeriben fájóan nyilvánvaló lett a hasonlóság. – Azt hittem, ő…

– Én is. – Koffinak nehezére esett azonosítani ezt az új érzést Ekon hangjában, de úgy érezte, túlságosan is igyekszik közönyt színlelni. – A dolgok néha nem úgy alakulnak, ahogy tervezzük. – A fiú lebiggyesztette ajkát és lapos pillantást vetett a lányra. – Te is tudod, mennyire imádom a váratlan dolgokat…

Koffi kuncogott.

– Még szép. – Hirtelen felbátorodott, és közelebb lépett Ekonhoz. Épp csak egy mozdulatot tett, mégis minden megváltozott. Próbált nem törődni az arcába szökő forrósággal, ahogy Ekon karjára fektette kezét. – Köszönöm – szólt csendesen. – Hogy rám találtál.

Ekon arckifejezése is megváltozott. Az arcáról sugárzó fény egész testét átmelegítette. Szóra nyitotta a száját, mondani készült valamit…

– Ekon!

Mindketten felnéztek, s ahogy szétrebbentek, Koffi testének minden izomszála megfeszült.

Gyönyörű fiatal lány tartott egyenesen feléjük, egy táncos kecsességével és szögletes arca körül takaros kontyba fogott hosszú fekete hajával, ami rögvest Koffi eszébe juttatta saját fésületlen fürtjeit. Ez belefojtotta a szót, amint a lány eléjük libbent.

– Azt hiszem, gond van – közölte Ekonnal. Elfordult. – Te biztos Koffi vagy. – Ahogy Ano, ő sem kérdezte, csupán megállapította a tényt. Felé nyújtotta a kezét. – Én Safiyah vagyok.

– Örvendek. – A gyors kézrázás után mindketten leengedték karjukat és kínos zavarban méregették egymást. Koffi Ekonra sandított, és látta, ahogy ajka vékony vonallá préselődik össze. Egyre pattogóbb ütemben dobolt a kosár oldalán. Csak képzelte, vagy ő is kényelmetlenül érezte magát? Miatta, Safiyah miatt, vagy mindkettőjük miatt?

– Ö… azt mondod, gond van? – kérdezte Ekon.

Safiyah bólintott, és újra ráirányította a figyelmét.

– Létszámellenőrzést tartunk. Huszonegyen vagyunk. Ano megkért, hogy vegyek számba mindenkit, de valaki hiányzik.

Ekon összeráncolta a homlokát.

– Ki az?

– Az egyik daraja. – Safiyah újra Koffihoz fordult. – Talán te ismered? Amunnak hívják.

Koffi megdermedt.

– Igen, ismerem. – Hirtelen rádöbben, hogy Amun az egyetlen barátja, akivel még nem találkozott. – Senki sem látta?

Safiyah megrázta a fejét, amitől kontya harangozni kezdett.

– Azóta, hogy elment járőrözni. Kétszer is ellenőriztem.

Ekon felhagyott a dobolással.

– Ez fura. – Egyszerre szólt mindkettőjükhöz. – Tudassuk a többiekkel, hogy mindenkihez eljusson a hír. Itt kell lennie valahol.

Ahogy hárman háromfelé indultak, Koffi leküzdötte magában egyre fokozódó nyugtalanságát. Jól van, hajtogatta magában keresés közben. Safiyah biztos csak elszámolta magát. Jól van.

Nem kellett sok, hogy Amun eltűnésének híre elterjedjen; hamarosan mindenki őt kereste. Az okozta a gondot, hogy miután a tábor java részét összecsomagolták és a három társzekérre rakták, a daraja nem sok helyen rejtőzhetett el. A görcs egyre erősebben szoromgatta Koffi gyomrát.

– Ano azt mondta, mindenki könnyítsen magán indulás előtt. – Zain lepattant az egyik szekérről, hogy csatlakozzon a többiekhez a táborhely közepén. – Talán kicsit távolabb vonult a lápon, hogy… tudjátok, elvégezze a dolgát?

– Egyértelműen közöltem az indulási időt. – Ano összefonta a karját maga előtt. – Már itt kéne lennie.

Most, hogy már nem tagadhatták a tényt, szinte tapintható nyugtalanság lüktetett a levegőben. Koffi tehetetlenül babrált.

– Szétszóródhatnánk a lápon, és megkereshetnénk – vetette fel Ekon. Higgadtnak és összeszedettnek tűnt, ahogy mindig, mikor tervet kovácsolt. Koffi azon kapta magát, hogy visszaemlékszik az első alkalomra, mikor vele kovácsolt tervet, még mielőtt elhagyták Lkossát és bevették magukat a Nagy Dzsungelbe. Ez valamelyest megnyugtatta.

– A többiek maradjanak itt – tette hozzá Ekon–, arra az esetre, ha…

– Várjatok! – A kopasz, arany fülbevalós férfi, ugyanaz, akit Koffi korábban látott, mikor Makenával beszéltek, az ingovány felé mutatott. – Azt hiszem, látom. Errefelé tart!

Mind egyszerre sóhajtottak fel, és tucatnyi váll ereszkedett le a megkönnyebbüléstől. Koffi abba az irányba nézett, melyet a férfi mutatott, és már látta is Amun ismerős sziluettjét, amint feléjük siet a mocsárra telepedő ködben.

– Hihetetlen – mormolta Njeri. – Képes volt elmenni csak azért… – A többi szó az ajkára fagyott. Mikor Koffi közelebb furakodott, már azt is látta, miért.

Amun megtorpant a táborhely mezsgyéjén, ahol teljes mozdulatlanságba kövült. Korábban a köd miatt Koffi nem tudott kivenni mást, csak bizonytalan körvonalait, de amit most közelebbről látott, attól a vére is meghűlt. A daraján rongyokban lógott tetőtől talpig megtépázott öltözéke. Arcára rádermedt az iszonyat.

– Jönnek – suttogta érdes hangon, ami nem is emlékeztetett a sajátjára. – Eljönnek értünk.

– Amun? – Njeri közelebb lépett, ujjai máris ráfeszültek a kezében szorongatott botra. – Hol voltál?

– Eljönnek – ismételte Amun. Reszketni kezdett a teste, ahogy a vizelet végigcsorgott a lábszárán. Fagyos rémület markolt Koffi gyomrába.

– Kik, fiú? – kérdezte Ano. – Kik jönnek?

Amun arca kifejezéstelenné vált, tekintete a semmibe révedt.

– Eljönnek – suttogta. – Eljönnek, el…

Koffi túl későn érzékelte a fémes csillanást. Kiáltás szakadt fel a torkából, de ez sem állíthatta meg a nyilat, amely átszelte a levegőt, és belefúródott Amun tarkójába. Koffi semmit sem tehetett a darajáért, aki a földre zuhant, és nem mozdult többé.

3. FEJEZET

ÁLDOZATOK

EKON

Amun elterült a földön, és Ekon számolni kezdett.

Nem akarta ezt tenni, de győzött a jól ismert késztetés – éppoly ösztönösen, mintha levegő után kapna. Ujjai kitartó ütemet vertek a combján, miközben az idő mintha lelassult, azután meg is állt volna. Fokozódó döbbenettel nézett a halott darajára, a feje körül terjengő sötét vértócsára. Nem először látott vért, nem kellett volna így megrettennie tőle, mégis hullámokban tört rá az émelygés. Kiszáradt a torka. A lápi hideg dacára veríték tört fel a pórusaiból, s ettől egész testében megborzongott. Nagyot nyelt, ahogy folytatta a számolást.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Újabb nyílvessző szisszent át az égen és csapódott be remegő szárral egy zsombékba, nem messze a lábától. A kiindulópontját fürkészte, azután megdermedt.

A magas és kiaszott íjász rémisztő látványt nyújtott hamuszürke bőrével, mégis az rémítette meg igazán, hogy a szemei helyén csak két fekete lyuk ásítozott. Élesen beszívta a levegőt.

Hirtelen széllökés támadt az ingovány felett, hogy egy pillanatra fellebbentse körülöttük a ködöt. Mikor meglátta, mi rejtőzik mögötte, a lélegzet is a torkán akadt.

Egy egész hadsereg.

Nem mondhatott mást a tábor felé közeledő szürke alakokra, akik százával rajzottak. Nem először látott ilyeneket – Thembával is beléjük botlottak, mikor behatoltak a Köderdőbe –, de akkor még nem forgattak fegyvert. Most a legtöbbjük husángot, íjat vagy durván megélezett követ szorongatott a kezében. Tehetetlenül nézte, ahogy egyszerre többen is felhúzzák íjaikat. Hallotta az éles hangot, mintha száz korahúrt pengetnének meg egyszerre, és tudta, mi következik. Megtizedelik őket. Elbotlott a tulajdon lábában, miközben nézte, ahogy a temérdek nyílvessző felhág az égre és tökéles egységben széles ívet írt le. Vadul forgatta a fejét, hátha lát valamit – bármit –, amit pajzsként használhatna, de már elkésett, és ezt valahol a lelke mélyén tudta is. Levetette magát a földre és összefonta karját a fején, úgy várta a nyilak becsapódását.

Ami nem történt meg.

Hosszú pillanatok teltek el, mielőtt zavartan leeresztette karját. A többiek, akik ugyanúgy megrettentek, vele együtt értetlenül forgatták a fejüket. Tekintete lassan felemelkedett az égre, és amit ott látott, attól mozdulatlanná dermedt.

Izzó fénykupola borult föléjük a viharos égbolton, épp csak elég nagy ahhoz, hogy fedezéket adjon a szekereknek és a körülöttük kuporgóknak. Meredten nézte, amint a rájuk rontó szürke emberek újabb nyílzáport zúdítanak rájuk, ezúttal is minden eredmény nélkül. Eltátotta száját a csodálkozástól. Életében nem látott még hasonlót, mint ez a kupola, bár az anyagaként szolgáló fény annál ismerősebbnek tűnt. Lesütötte tekintetét, és hátrahőkölt.

Koffi több más darajával együtt széles terpeszben és felemelt karral állt a tisztás közepén. Mind felfelé szegezték tekintetüket és megfeszítették testüket az összpontosításban, miközben ugyanaz a különös fény áradt ki a kezükből, fel a kupola felé.

A káprázatot használják, döbbent rá. A káprázatot használják, hogy megvédjenek minket.

Néhány pillanatig senki nem mert moccanni vagy szólni. Mintha mindenkit ugyanaz a kábulat kerített volna hatalmába a tündöklő kupola láttán, amelyet a daraják borítottak a fejük fölé. Ekon közelebbről is szemügyre vette Koffit, akinek mindinkább nehezére esett a lélegzetvétel, és akinek a lábai is egyre jobban remegtek, ahogy teltek a másodpercek. Ráeszmélt, hogy ő és a többi daraja tartja a magasban a védőkupolát, de már nem sokáig képesek erre, s amint erejük végére érnek, a csapat újra védtelenné válik. A daraják csak pillanatnyi megnyugvást adhattak nekik. Esélyt a menekülésre.

Amit nem vesztegethettek el.

Felpattant, és rárivallt a körülötte kuporgó társaira.

– Gyorsan, fel a szekerekre!

Mindenki fejvesztve rohanni kezdett. Ujjai lázas ütemet vertek a combján, így mérte az időt.

Kilencven másodperc.

Nem tudta pontosan, mennyi idejük maradt, de kellett egy szám fogódzónak. Terelgetni kezdte azokat, akik nem mozogtak elég fürgén, és fellélegzett, mikor látta, hogy a többiek felnyitják a társzekereket és mindenfélét kidobálnak belőlük, amivel könnyíthetnek a súlyukon.

Hatvan másodperc.

Az egyik szekér felé szaladt, hogy segítsen Kontarnak – a Társulás egyik tagjának –, aki megpróbált felhúzni a kocsira egy fiatal daraja lányt.

– Gyorsan – sürgette társait, miközben segített neki. – Már csak ötven másodperc van a…

Vészjósló roppanás fojtotta belé a szót, amitől a szőrszálak is felmeredtek a karján. Fohászkodott, hogy csak mennydörgés legyen, de mikor a szürke fellegek felé fordította a tekintetét, szembe kellett néznie az igazsággal. A kupola semmivé foszlott – és vele a védelmük.

– Fedezékbe! – kiáltotta lázas igyekezettel. – Mindenki keressen vala…

Máris elkésett. Egy pillanatra visszasandított a válla felett, és látta az útjára induló harmadik sortüzet. Túlélési ösztöne átvette az irányítást, a szekér végéből felkapott egy mosódeszkát és pajzsként használva mögé térdelt. Egy pillanatnyi fenyegető némaság után záporozni kezdtek a nyilak. Megacélozta magát, ahogy hallgatta becsapódásukat. A széthasadó fa és felszakított ponyva hangjait, a fájdalmas sikolyokat. Ő maga is feljajdult, mikor egy nyílhegy a mosódeszkába fúródott – éppen azon a helyen, ahol a szíve vadul zakatolt. Tudta, hogy ilyen szerencse csak egyszer van egy életben. Nem maradhat itt.

Óvatosan hátrálni kezdett. A szekérponyva tovább foszlott, ahogy a nyilak átlyuggatták a vásznat és alighanem a készleteiket is. Kontarra és a szekérre felsegített lányra gondolt, amitől elszorult a torka. Mégis erőt vett magán, mozgásban maradt, és megbújt a mosódeszka alatt, ahogy a társzekér vaskos kerekei körül kúszott-mászott. A túlsó oldalon Koffi, Safiyah, Makena, Njeri és Zain tömörült össze. Ano az egyik öszvérrel viaskodott, amit sikerült kimentenie a forgatagból. Megkönnyebbülten lélegzett fel, mikor találkozott a tekintetük.

– Volt veled valaki? – kérdezte.

Ekon megrázta a fejét.

– Csak én vagyok. – Utálta ezt a választ.

Ano vékony vonallá préselte össze ajkát, ahogy kikémlelt a szekér mögül. A távolban felsikoltott valaki.

– Ki kell jutnunk innét, de mielőbb.

– Hogyan? – kérdezte Zain, majd összerezzent, mert újabb nyílvessző fúródott a szekér túlsó oldalába.

– Ha könnyítenénk a szekéren, gyorsabbak lehetnénk – vélte Ano. – Ha kirakodnánk, és befognánk elé az öszvért, talán elmenekülhetnénk, de ahhoz idő kell. Meg valami, ami addig is eltereli a figyelmüket. – Végignézett a darajákon. – Úgy látom, tartanak az erőtöktől. Nem fedeznétek minket?

Njeri, Zain és Makena megrázta a fejét.

– Én kikészültem – zihálta Zain.

– Én is. – Njeri levegő után kapkodott, és kimerülten a szekérnek dőlt. – A kupola megidézése mindent kivett belőlem.

– Majd én.

Mind egyszerre kapták fel a tekintetüket, mikor Koffi felemelkedett és megszólította Anót.

– Nekem menni fog. Még maradt bennem elég erő. Visszatartom őket, amíg felkészítitek a szekeret.

– Koffi. – Makena arcán fájdalmas kifejezés suhant át. – Biztos vagy ebben?

Koffi bólintott.

– Képes vagyok rá.

– Várj! – A szó előtört Ekonból, mielőtt még gátat vethetett volna neki. – Nem mehetsz oda egyedül.

Koffi összeráncolta a homlokát.

– Nem?

– Úgy értem… – Ekon kétségbeesetten kereste a szavakat. Nem tudta, hogyan mondja el, mi jár a fejében – mennyire frissek még a Köderdővel kapcsolatos emlékei. Nem tudta, hogyan mondja el, mennyire aggódik Koffiért, s főként amiatt, ahogy legutóbb használta a káprázatot. Miután szembesült hallgatásával, Koffi Ano felé fordította a tekintetét.

– Mennyi idő kell? – kérdezte.

– Öt perc – vágta rá Ano.

Koffi kimérten bólintott, míg Ekon újabb lázas dobolásba kezdett a térdén. Máris érezte a pánikroham túlságosan ismerős fenyegetését, ahogy lassan összemosta előtte a világot.

Ne, gondolta kétségbeesetten. Ne itt. Ne most. Képes vagyok uralni. A szorongás mindig a lényéhez tartozott, talán örökre vele is maradt, de ettől még nem kellett, hogy meghatározza. Tehetett ellene. Tudta. Kitágultak az orrlyukai, ahogy mélyen magába szívta, majd a száján át kifújta a levegőt. Lopott pillantást vetett Koffira, és látta tekintetében azt a csillogást, amit mindig, ha elszánta magát valamire. Mintha egy évszázadig nyúlt volna a pillanat, mielőtt összehúzta és előrevetette magát, hogy eltűnjék a szekér mögött. Ekon gyomra görcsbe rándult.

Menj utána, parancsolt rá egy képzeletbeli hang. Segíts neki.

Nem lehet, szállt vitába egy másik hang. Nem vagyok daraja, nem lehetek a segítségére.

Daraja talán nem vagy, engedte meg az első hang, de harcos igen. Segíts neki!

Összeszorította a fogait. Hetekkel ezelőtt éppenséggel megtagadta a Hatok Fiait, mikor megszegte esküjét és elmenekült Lkossából a Társulással. Lemondott mindenről, aminek addigi életét szentelte, s azóta vissza se nézett. Nem hiányzott neki, hogy harcos legyen, de ez nem jelentette, hogy a Hatok Fiai közt töltött évek nyomtalanul kitörlődtek – vagy épp elfeledte volna, amit tanult. Talán igyekezett tudomást se venni róla, de a harc, a védekezés ösztöne nem halt ki belőle, még ha szunnyadt is. A benne lakozó bestia most felütötte a fejét és szaglászni kezdett.

Segítened kell neki. Szüksége van rád. Szüksége van a régi énedre.

Meghozta a döntést.

Mielőtt bárki megállíthatta volna, kirontott a szekér fedezékéből, és maga elé tartotta rögtönzött pajzsát. Összeszűkült előtte a tér, ahogy felmérte a terepet, a pusztítás teljességét. Mindenfelé véres testek hevertek – azok, akik hiába kerestek fedezéket a nyilak elől. Próbált nem közel kerülni hozzájuk – nem felismerni az arcukat –, de némelyik így is magára vonta figyelmét. Felismerte az idősebb daraját, aki aznap reggel segített neki számba venni az élelmet. Obioma és Abeke, a Társulás két tagja, szintén a földön feküdt. Elakadt a lélegzete, mikor elfordult, és a szekér szakadozott ponyvája mellett meglátta Kontar tetemét, élettelen karjával a kislányon, akinek segíteni próbált. Egyikük sem menekült meg. Újra fellángolt benne a harag. Most talán kevesebb nyílvessző szelte át az eget, de a szürke alakok vészesen közeledtek a táborhelyhez. Közvetlenül maga előtt ki tudta venni Koffit, aki annyi irányba próbálta szétsugározni a káprázatot, amennyire csak tőle telt, de így sem tudta kordában tartani a túlerőben lévő szürke embereket. Rászorult a segítségére. Gondolatai lázasan kergetőztek.

Hárítani. Lefegyverezni. Harcképtelenné tenni.

A Hatok Fiai közt elsajátított tudás hirtelen megelevenedett benne, ahogy megvetette lábát az ingovány felázott földjén. Eleredt az eső, de kipislogta szeméből a vízcseppeket, és felkészült a küzdelemre.