10 ÉVES BŐVÍTETT,
JUBILEUMI KIADÁS

Oprah Winfrey

AMIT
BIZTOSAN
TUDOK

ÚJ BEVEZETŐVEL
ÉS EGY ÚJ FEJEZETTEL

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Oprah Winfrey / What I Know For Sure

Text Copyright © 2014, 2024 by Hearst Communications, Inc.

Published by arrangement with Flatiron Books. All rights reserved.

Fordította

Béresi Csilla

Szerkesztette

Barsi Nikoletta, Lukács Tamás

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2014, 2024

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2024

Cover design © Édesvíz Kft., 2024

10 ÉVES BŐVÍTETT, JUBILEUMI KIADÁS

Az első kiadás 2014-ben jelent meg az Édesvíz Kiadó gondozásában.

A kötet valamennyi esszéje kisebb eltérésekkel megjelent már az O, The Oprah Magazine-ban. Mind az O, The Oprah Magazine, mind az Amit biztosan tudok a Harpo Print, LLC. regisztrált terméke.

A Stand című gospel dalszövegét Donnie McClurkin engedélyével közöltük. Mattie J. T. Stepanek levelének közreadását Mattie J. T. Stepanek engedélyezte személyes közlés nyomán, www.MattieOnline.com.

Edna St. Vincent Millay On Thought in Harness című versének egy részletét ugyancsak engedéllyel adjuk közre, mely a költőnő Collected Poems című gyűjteményes kötetében jelent meg. A copyrightot a Copyright © 1934, 1962 by Edna St. Vincent Millay and Norma Millay Ellis tartalmazza, az engedélyt a The Permissions Company, Inc., adta ki az irodalmi hagyatékot gondozó Holly Peppe nevében, The Millay Society, www.millay.org.

Mark Nepo You Ask About Poetry című költeményének átvételét Mark Nepo engedélyezte.

A Derek Walcott idézet a Love After Love című versből való (The Poetry of Derek Walcott 1948–2013, Derek Walcott, válogatta: Glyn Maxwell. Copyright © 2014, Derek Walcott, újranyomva a Farrar, Straus and Giroux, LLC. engedélyével).

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Műszaki vezető: Ortutay Judit

Borító: Goart Bt.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-617-8

MOBI ISBN 978-963-507-618-5

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az e-book kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Bevezető, 2024

Ha valamennyire is ismernek, tudják, hogy életemet a szándékaim vezérlik. Értekeztem erről a jelen könyvben is, és amit írtam, ma ugyanúgy megállja a helyét, mint egy évtizeddel ezelőtt.

Talán emlékeznek még, hogy megkértem a producereimet, kezdjenek minden műsorleírást küldetésnyilatkozattal. Elmagyaráztam nekik, hogy mielőtt bármibe belevágnánk, tisztában kell lennem a miérttel. Bejelentésemet zavart csönd fogadta, de tudtam, hogy ez a helyes módszer. Néha fölöttébb mókásak voltak a megjelölt szándékok. Egy emlékezetes alkalommal például ezt kérdezte az egyik producer:

– Tényleg kell a miért? Nem elég annyi, hogy Brad Pitt jön?

A mai napig kuncogásra késztet, ha erre gondolok. Más műsorterveknél azonban nem volt ennyire világos az összkép, és a szándékok tisztázása mindig eligazított, elkötelezzem-e magam a kérdéses ötlet mellett, vagy sem.

Ezért amikor töprengeni kezdtem, érdemes-e megünnepelnünk az Amit biztosan tudok megjelenésének tizedik évfordulóját, meg kellett bizonyosodnom arról, hogy beváltotta-e a könyv az eredeti szándékait, ösztönzően hatott-e olvasóira. Tovább bonyolította a helyzet megítélését, hogy ez az évtized tele volt példa nélküli kihívásokkal. Mindig is azt reméltem, hogy a kötetbe foglalt személyes történetek a belőlük levonható tanulságokkal együtt, a körülményektől függetlenül tájékozódási pontul szolgálnak, bepillantást engednek egy újfajta életszemléletbe, de legalábbis némi könnyebbséget visznek borús napjainkba.

Amint azt annak idején megosztottam önökkel, az O, The Oprah Magazine cikkei közül a tulajdon kezemmel válogattam ki a könyv anyagához azokat, amelyek a legtöbbet jelentettek nekem. Tíz év elteltével azonban meg akartam bizonyosodni, hogy egykori elveim összhangban állnak-e azzal az emberrel, aki jelenleg vagyok. Az igazat megvallva nem aggódtam túlságosan. Noha tudom, hogy az emberiség lesújtó globális eseménysorozat tanúja volt az utóbbi évtizedben, s minden bizonnyal ez jelölt ki számára váratlan fejlődési útvonalakat, nem beszélve arról, hogy tíz év a személyes életidőben is számottevő időszak; történjen bármi, az érdemi spirituális gyarapodás jószerével mégsem azon változtat, akik vagyunk. Ehelyett inkább odahat, hogy mindinkább önmagunkká válhassunk. A rég megosztott történeteket olvasva egytől egyig ugyanolyan mély húrokat pendítettek meg bennem, mint amikor lejegyeztem őket. A fejezetekben boncolgatott témák továbbra is sarkalatos helyet foglalnak el értékrendemben.

Mindezzel együtt tíz évvel idősebb is lettem. Tudatában vagyok, hogy az életem, akárcsak az önöké, folyamatos kibontakozásban van. Az Amit biztosan tudok első megjelenésekor majdnem betöltöttem a hatvanat. Akkoriban nem győztem ámuldozni, hogy elérhetem ezt a mérföldkövet. Remélem, írtam, hogy a siker csúcsain sem zárom el a szívemet. Hálatelt lélekkel ébredtem rá, hogy életem során sosem vesztettem el a hitemet, s változatlanul a legjobbat látom meg az emberekben, még ha a legrosszabb arcukat mutatják is. Továbbra is hittel hittem, legyen mégoly meredek a kaptató, mindig akad egy kósza fénycsóva, amely megvilágítja az ösvényt lépteim előtt.

És noha az égiek áldásával immár betöltöttem a hetvenet, amit nem tartok többre egyszerű életkori adaléknál, lenyűgözve figyelem, miként válik mind meredekebbé a felfelé vezető hegyi út. Önökhöz hasonlóan én is átéltem bánatokat és veszteségeket, mellettük azonban olyan reménykeltő pillanatokat is, amelyektől elakadt a lélegzetem. Annak summázataként, amit együtt és külön megtapasztaltunk az eltelt évtized folyamán, amit biztosan tudok, az az, hogy a szívek kollektív megnyílásának ez az időszaka elmélyíti kapcsolódásunkat úgy önmagunkhoz, mint egymáshoz.

Ezért is határoztam el, hogy új fejezettel bővítem ezt a második, ünnepi kiadást. Gondolkodtunk az „Együttérzés” címen, úgy vélem azonban, a „Törődés” jobban rímel a benne foglaltakkal. Legegyszerűbb változatában ugyanis a törődés azzal kezdődik, hogy megnyitjuk a szívünket önmagunk és bárki előtt, akivel próbálunk közös nevezőre jutni.

Nem csupán a politikára vagy a világhelyzetre vonatkozó nagy ívű beszélgetéseket értem ezalatt, de az apró udvariassági gesztusokat is a sarki kisboltban, a munkahelyen, az iskola előterében, ahová a kölkünket fuvarozzuk, netalán a lelkizést egy baráttal vagy családtaggal, akinek a reakcióját nem szükségképpen értjük. Van egy pillanat, mielőtt a légkör feszültté válna; amikor még választhatunk, törődést tanúsítsunk-e vagy ítélkezzünk, és ami gyakran torkollik összetűzésbe.

Mindig is úgy éreztem, az, ahogyan a híreket fogyasztjuk
a nap folyamán, mélyrehatóan befolyásolja, mennyire törődünk egymással. Amiként az egészséges étrend és a testmozgás is fölöttébb javallott, hitem szerint ugyanilyen fontos, hogy jelöljünk ki magunknak határokat a hírfogyasztásban. Régebben rendszeresen néztem híradót, mialatt a futópadon edzettem, de aztán kezdett elegem lenni az egészből, és abbahagytam. Hosszú távon a hírek letargiába döntenek, s a felébredő szorongás alattomosan beszivároghat emberi kapcsolatainkba is. Mostanában nagy gonddal emelek gátat a híráradat előtt, és csak annyi információt engedek magamhoz, amennyi elengedhetetlen a tájékozottsághoz.

Időközben sikerült némi örömet is csempésznem mindebbe. Újabban olyan történetek után kutatok, amelyek szereplőin segíteni tudok, emberi melegséget ültetve a stressz vagy a bánkódás helyébe. Emlékszem, egyszer a USA Today hasábjain olvastam egy egyedülálló anyuka viszontagságairól, aki két állást veszített el egyetlen nap leforgása alatt. Lesújtott a története, és segíteni akartam, ezért lenyomoztam az elérhetőségét, és pénzt küldtem neki az újrakezdéshez. Egyszer sem találkoztunk, és sejtelme sem volt, mire készülök. Megdöbbentette a telefonom, én viszont boldog voltam, hogy boldoggá tehettem.

Kifizetni egy autóvásárlásra felvett kölcsönt vagy diákhitelt; segíteni egy természeti katasztrófa, avagy egy váratlan betegség áldozatain – nekem ez annyit tesz, mint megváltoztatni a rossz energiáit mindannak, amit naponta látunk a hírekben. Izgalmas és sokatmondó beavatkozás, mintha Mikulást játszanék az év minden napján.

Persze tudom, milyen kivételezett helyzetben vagyok, hogy ezt megtehetem. A legtöbb embernek nem áll módjában, hogy közbelépjen. Épp annyi ha telik tőlük, hogy eltartsák magukat és a családjukat. Mégis hiszek abban, hogy mindenki képes apró gesztusokra; felderítheti, mondjuk, valaki napját, vagy változtathat a szoba energiáján. Legközelebb, amikor fórumoznak, hagyjanak egy kedves megjegyzést valakinek a posztján. Hívják fel egy ismerősüket, akinek talán gondjai vannak, vagy küldjenek neki egy gyors, bátorító sms-t. Ajánlják fel a segítségüket egy meggyötört idegennek, ahelyett, hogy faképnél hagynák. Mikor tejeskávét vásárolnak, és van annyi pénzük, fizessék ki a sorban önök után következő rendelését. Az illető egész napját bearanyozhatja egy efféle gesztus. Ha meg kitörni készülő perpatvar határán találják magukat, vegyenek nagy levegőt, és próbálják megérteni a másik fél érveit. Tegyék fel maguknak a kérdést: Miről szól ez az egész? Mindenki csupán azt szeretné, hogy meghallgassák. Miután párszor sikeresen elkerültek egy összeszólalkozást, meg fogják látni, milyen csodálatos nyugalom szállja meg önöket önuralmuk jutalmaként. Minél inkább beépül ez napi gyakorlatukba, észre fogják venni, hogy lassabb, meggondoltabb tempóra váltottak át az élet dolgaiban. Ez a higgadt hozzáállás kezdi eluralni egész lényüket. Egyéniségük szilárd alapjává válik, amely megváltoztatja akármelyik találkozás rezgéseit. Elnézően bánnak úgy önmagukkal, mint a másik emberrel. A hasonló pillanatok fokonként megnyúlnak és egymásba olvadnak, önök pedig, örök keresők, rálelnek arra, ami után évezredek óta sóvárog az emberiség: a megelégedésre. Nem könnyű elérni, holott egyszerű a dolog nyitja. És ez még nem minden. Ha ezt az utat választják, újonnan meglelt lelki békéjükkel azokat is megajándékozzák, akik a legtöbbet jelentenek önöknek. Anélkül, hogy akár észrevennék, kezdetét veszi valami, ami majd továbbgyűrűzik.

Itt következő fejtegetéseim segíteni kívánják önöket, hogy a jóság és nagylelkűség jegyében élhessék az életüket.

Mikor a törődés és a helyes cselekedetek válnak vezérlő csillagukká, ez a legbiztosabb módja, hogy a jóság katonáivá szegődjenek.

Áldás és békesség,

Oprah

Bevezető

A történet nem új, de azt hiszem, érdemes még egyszer utoljára elmondani, legalább ebben a könyvben. 1998-at írtunk, és én a Rabszolgalelkeket népszerűsítettem egy élő televíziós interjúban a Chicago Sun-Times azóta elhunyt, nagyszerű filmkritikusával, Gene Siskellel. Minden ment is, mint a karikacsapás, egészen a legvégéig. Ekkor ugyanis megkérdezte:

– Mondja, mi az, amit biztosan tud?

Nos, nem ez volt az első kényes helyzet, amiből ki kellett másznom. Az évek során tömérdek kérdést tettem fel és tettek fel nekem is, és általában nem maradtam adós a válasszal. Akkor azonban meg kell hogy mondjam, ez a fickó alaposan összezavart.

– Öööö… már a filmről? – dadogtam, noha pontosan tudtam, hogy valami nagyobbra, mélyebbre, bonyolultabbra kíváncsi. De igyekeztem húzni az időt, amíg ki nem ötlök valamiféle értelmesnek tűnő választ.

– Nem – mondta. – Tudja, mire gondolok… az életével, bármivel, mindennel kapcsolatban…

– Öööö… hát biztosan tudom… öööö… azt hiszem, ezen még gondolkoznom kell, Gene.

Tizenhat évvel később, miután rengeteget töprengtem ezen, életem legfőbb kérdésévé vált: Ha a dolgok mélyére nézünk, mi az, amit biztosan tudok?

Az O magazin valamennyi cikke ezzel foglalkozik – valójában „Amit biztosan tudok” a címe a havi rovatomnak is –, és higgyék el nekem, még mindig igen sokszor előfordul, hogy nehezen találok rá a válaszra. Hogy mit is tudok biztosan? Nos, annyit mindenképpen, hogy ha még egy szerkesztő felhív, e-mailezik, vagy akár csak azt firtatja, hol a havi penzumom, hát nevet változtatok és Timbuktuba szököm!

Ám épp mikor megadnám magam, kitűzném a fehér zászlót, és azt kiáltanám: „Vége! Feladom! Semmit sem tudok!”, azon kapom magam, hogy amikor kutyát sétáltatok, teát főzök, vagy a kádban áztatom a tagjaimat, villámcsapásszerűen rám tör egy pillanat, amikor a fejem, szívem és zsigereim kristálytisztán megadják a választ, hogy mi az, amit szikrányi kétely nélkül tudok.

Ennek ellenére bevallom, némi félelemmel kezdtem neki, hogy újraolvassam mindazt, amit tizennégy éven keresztül a rovatomban írtam. Nem olyan ez, mintha régi fényképeket nézegetve azt gondolnám, hogy egykori frizuráim és szereléseim csak valamikor tűntek jó ötletnek? Úgy értem, mit csinálnának, ha az, amiben holtbiztosak voltak a múltban, a jelen pillanatban elrettentené önöket?

Kerítettem hát egy piros tollat, kitöltöttem magamnak egy pohár Sauvignon Blanc-t, nagy levegőt vettem, és nekiültem az anyagnak. És ahogy olvasni kezdtem, minden, de minden újra előjött azokból az időkből, amikor a cikkeket írtam. Azonnal eszembe jutott, hogyan törtem a fejem, virrasztottam késő éjszakáig, és keltem korán, hogy magamba nézve megértsem, mi az, ami számít az életben; mi a jelentősége az örömnek, rugalmasságnak, csodálkozásnak, emberi kapcsolatoknak, hálának és lehetőségeknek. Örömmel jelentem, arra jöttem rá tizennégy évi cikkmennyiség végigolvasása során, hogy amikor az ember úgy igazából tud valamit, az kiállja az idő próbáját.

Ne értsenek félre: aki él, és elég nyitott a világra, az holtig tanul. Ezért bár az alapvető életszemléletem nem változott, be-bevetettem a piros tollat, hogy kihúzzak vagy betoldjak passzusokat, s régi igazságok és időközben alaposan megszenvedett felismerések nyomába eredjek. Köszöntöm önöket felismeréseim privát gyűjteményében!

Miközben ama tanulságokról olvasnak, amelyekkel küszködtem, amelyek miatt sírtam, vagy amelyek elől megfutamodtam, hogy aztán mégis megforduljak és megbékélve szembenézzek velük, netalán kinevessem őket, az a remény éltet, hogy önök is felteszik maguknak a kérdést, amivel Gene Siskel annyira zavarba hozott sok-sok évvel ezelőtt. Tudom, hogy amire rátalálnak közben, fantasztikus lesz, mert ez a valami önmaguk.

Oprah Winfrey

2014. szeptember

Öröm

„Ülj le. Gyönyörködj életedben.”

DEREK WALCOTT

(Devecseri Gábor fordítása)

Mikor Tina Turner először szerepelt a műsoromban, a legszívesebben elszöktem volna vele, hogy háttérénekesnek álljak az együttesébe, és végigtáncoljam a koncertjeit. Nos, ez az álom valóra vált azon az estén, amikor a The Oprah Winfrey Show együtt turnézott Tinával. Miután egy teljes napon át próbáltam egyetlen dalt, én is színre léphettem.

Ennél izgatóbb, cidriztetőbb, lelkesítőbb élményben nem volt részem. Öt percen és huszonhét másodpercen át lehetőségem nyílt, hogy megtapasztaljam, milyen a rock a színpadon. Soha ennyire nem vetkőztem ki magamból. Emlékszem, az elején a lépéseket számoltam, és azon voltam, hogy ne essek ki a ritmusból a nagy kirúgásra várva; csuda feszélyezett egy érzés volt.

Aztán hirtelen egy szemvillanás alatt megértettem: Oké, kislány, ennek is vége lesz mindjárt. És ha nem lazulok el, lecsúszom arról, hogy kiélvezzem a helyzetet. Ezért aztán hátravetettem a fejem, elfeledkeztem a lépésekről, a fordulásról és kirúgásról, és csak táncoltam. Hű, isteni volt!

Hónapokkal később csomagot kaptam barátomtól és mentoromtól, Maya Angelou-tól. Korábban már megüzente, hogy ajándékot küld nekem, olyat, amelyiket bármelyik lányának szívesen adna. Mikor kibontottam a papírjából, Lee Ann Womack egy dalának CD-jére bukkantam – ez a szám mindig megríkatott. A dalban, amely Maya életének foglalata is egyben, a következő a refrén: Ha választhatsz, megülsz a székeden, vagy táncolsz, remélem, a táncot választod.

Nos, amit biztosan tudok, az az, hogy minden nap esélyed van nagy levegőt venni, lerúgni a cipődet, és táncra perdülni… szabadon, gátlások nélkül élni, és annyit nevetni, annyira örülni, amennyire csak tőled telik. Kitáncolhatsz merészen az élet színpadára, és élhetsz kedved szerint, vagy megülhetsz a fal mentén, megbújva a félelem és kishitűség árnyékában.

Ez az esély erre a pillanatra szól, mert egyedül ennyi az, ami biztos. Remélem, nem kötik le annyira önöket a jelentéktelen apróságok, hogy képtelenek legyenek igazándiból elengedni magukat. A pillanat ugyanis menten tovatűnik. Azt is remélem, hogy egyszer még visszatekintve áldani fogják a mai napot, amikor megfogadták magukban, hogy minden órát akkora becsben tartanak, mintha nem lenne következő. És amennyiben választhatnak, nem ülnek meg a sarokban, hanem táncra perdülnek.

Jómagam komolyan veszem kis örömeimet. Keményen dolgozom, fontosnak tartom hát a játékot is, mert hiszek az élet jin-jang egyensúlyában. Nem esik nehezemre örülni, mert annyi mindenben örömömet lelem. Némely foglalatosságnak természetesen nagyobb az ázsiója. És mivel gyakorolni is próbálom, amit hirdetek – hogy a pillanatban éljünk –, az esetek többségében tudatosan figyelek arra, hogy miből mennyi örömöt nyerhetek ki.

Hányszor és hányszor nevetgéltünk telefonálás közben legjobb barátnőmmel, Gayle Kinggel, hogy a végén a fejem is belefájdult! Két nevetőroham között néha azt gondolom: Nem az élet ajándéka az, hogy oly sok évi éjszakai telefonálgatás után van valaki, akitől az igazat hallom, de úgy, hogy hangosan ki is nevethetem ezt az igazságot? Ezt nevezem én ötcsillagos élvezetnek!

Az élet nagy áldása, ha tudatában vagyunk a négy- és ötcsillagos élményeknek, s meg is teremthetjük rájuk a lehetőséget. Nekem már az is ötcsillagos élvezet, ha „jobb lábbal” kelek fel reggel, aztán a fürdőszobába megyek, és elkezdem a napomat. Sokaktól hallottam hasonlót, betegeskedő emberektől.

Egy csésze erős kávé a tökéletesre sikerült mogyorós krémmel: öt csillag. Séta az erdőben a kutyákkal, miután leoldottam róluk a pórázt: öt csillag. Torna: na, az máig egyet kap csak. Kiülni a tölgyeim alá, és a vasárnapi lapokat olvasgatni: négy csillag. Egy jó könyv: öt. Elücsörögni Quincy Jones konyhaasztalánál, mindenről beszélni és semmiről: öt csillag. Képesnek lenni arra, hogy jó dolgokat tegyünk másokkal: öt plusz. Hiszen külön élvezet tudni, hogy az, aki kapja ezt a jó dolgot, megérti, mit akartam vele. Minden nap igyekszem valami jót cselekedni, akár ismerem az illetőt, akár nem.

Amit biztosan tudok, az az, hogy az öröm megkétszerezett energia: amit kibocsátunk magunkból, visszaáramlik ránk. Örömünk alapszintjét az határozza meg, hogyan tekintünk az élet egészére.

A belső látás fontosabb az éles szemnél. Ha saját derűnk vezérel át könnyű léptekkel az életen – nos, ez az igazi boldogság.

Az élet tele van csodálatos kincsekkel, már ha szakítani tudunk egy pillanatot, hogy meg tudjuk becsülni őket. Óóó-pillanatoknak nevezem ezeket, és megtanultam, hogyan teremtsem meg őket magamnak. Itt van mindjárt a délután négy órai masala chai teám: forró, fűszeres, a tetején habzó mandulás tejjel – felfrissít, és lendületet ad a nap további részéhez. Nem akármilyen pillanatok ezek, ennyit biztosan tudok. Feltöltenek, lélegzetnyi pihenőt adnak, lehetőséget, hogy újra felvegyem a kapcsolatot önmagammal.

Mindig is kedveltem azt a szót, hogy felséges. Már az is gyönyörűséggel tölt el, ahogy végiggörgetem a nyelvemen. Ám egy felséges fogásnál is csodásabb egy felséges élmény, telve dús rétegekkel, akár egy finom kókusztorta. Isten kacsint ki ránk az ilyen pillanatokból, mikor minden csodálatosképpen elrendeződik a kedvünkért.

Barátnőim körében időztem Mauin. Akkor jöttem meg Indiából, és visszavonultam házam magányába, hogy fürdőt vegyek, és megünnepeljem ötvennyolcadik születésnapomat.

Ahogy a barátnők még ebben a korban is teszik, körbeültük az asztalt, és éjfélig tereferéltünk. A születésnapomat megelőző éjszakán is fent maradtunk öten a nyolcból, egészen hajnali fél egyig, hogy mindenféléről fecsegjünk a férfiaktól kezdve a mikrodermabrázióig. Sokat nevettünk, és pár könnyet is ejtettünk. Nők akkor beszélnek így egymást között, amikor biztonságban érzik magukat.

Két nap múlva kellett meginterjúvolnom a híres spirituális tanítót, Ram Dasst. Történetesen olyan dallamot kezdtem dúdolni, ami felidézte számomra a nevét.

– Mit dudorászol? – kérdezte meg Maria barátnőm.

– Á, csak egy olyan dal sorát, amit szeretek.

– Ismerem ezt a dalt – mondta. – Minden este meghallgatom.

– Az meg hogy lehet? Kevesen ismerik, egy Snatum Kaur nevű nő albumáról való – feleltem.

– Igen! – kiáltotta Maria. – Igen, igen! Snatum Kaur! Este, lefekvés előtt mindig őt hallgatom. Honnan ismered a zenéjét?

– Peggytől – közös barátnőnktől, aki szintén velünk volt – kaptam a CD-t két éve, és azóta is hallgatom – mondtam. – Minden nap lejátszom meditáció előtt.

Most már mindketten visítva nevettünk.

– Ez nem lehet igaz!

– Valójában megfordult a fejemben, hogy megkérem az énekesnőt, jöjjön el énekelni a születésnapomra – mondtam, amikor újra levegőhöz jutottam. – De aztán lefújtam azzal, hogy túl sok utánajárásba kerülne. Ha tudom, hogy te is kedveled, azért összehoztam volna.

Később, még azon az éjszakán, az ágyamban fekve elgondolkoztam: Hmm… egy barátomért megtettem volna, magamért ellenben nem. Szó mi szó, a gyakorlatba is át kellene ültetnem, amit prédikálok, jobban meg kellene becsülnöm magamat. Azzal aludtam el, hogy bárcsak meghívtam volna Snatum Kaurt, hogy énekeljen nekünk.

Másnap, a születésnapomon egy hawaii törzsfőnök „megáldotta a földemet”. Aznap este összegyűltünk a teraszon, hogy koktéllal búcsúztassuk a napnyugtát. Barátnőm, Elizabeth felállt, hogy beszédet mondjon, vagy elmondjon egy verset, legalábbis erre számítottam. Ehelyett azt mondta:

– Te akartad, és ezzel közénk is varázsoltad.

Megrázott egy kis szélcsengőt, mire felcsendült a zene.

A zene aztán elhallgatott, mintha a hangszórók romlottak volna el. Ez meg mi? – gondoltam. Ekkor megjelent… Snatum Kaur a fehér turbánjával, muzsikusai körében, és felsétált a tornácomra.

– Ez meg hogy lehet? – sírtam el magam, és ömlött a könnyem, mint a záporeső. Mariának, aki mellettem ült, szintén könnyes lett a szeme. Némán megfogta a kezem, és csak bólogatott.

– Magadért nem csináltad volna meg, megtettük hát mi érted.

Miután előző este nyugovóra tértem, a barátnőim kiderítették, hol van éppen Snatum Kaur, hogy tizenkét óra alatt Mauira bűvöljék. A gondviselés és az élet úgy akarta, hogy a zenészeivel fél óra kocsiútra időzött tőlünk a városban, épp egy koncertjére készült. „Megtiszteltetésnek” vette, hogy eljöhet és énekelhet.

Életem egyik legbámulatosabb meglepetése volt ez. Telis-tele rejtett értelemmel, amelyet máig nem sikerült teljesen megfejtenem. Egyvalamit azonban biztosan tudok: Olyan pillanat volt, amit soha nem felejtek el – sem azt, hogy megtörtént, sem ahogyan történt, sem pedig, hogy pont a születésnapomon került rá sor. Az egész olyan… felséges!

Mikor fordult elő utoljára, hogy annyit nevettek egy baráttal, hogy az oldaluk is belefájdult, vagy bébicsőszre hagyták a gyerekeket, és elszabadultak otthonról egy teljes hétvégére? Hogy még inkább a lényegre kérdezzek: amennyiben holnap véget érne az életük, mit sajnálnának abból, amit elmulasztottak? Ha ez lenne életük utolsó napja, úgy töltenék-e, ahogy jelenleg töltik?

Egyszer elmentem egy hirdetőtábla mellett, ami felkeltette a figyelmemet. Ez állt rajta: „Hiába halsz meg kütyükkel körülvéve, akkor is halott vagy.” Bárki, aki egyszer már a halál közelébe került, tanúsíthatja, hogy élete végén senki nem a hivatali túlórákat veszi számba, sem azt, mennyi van a házastársával közös bankszámláján. Nem, ilyenkor a „mi lett volna, ha” típusú kérdések dominálnak, például: Mi lehetett volna belőlem, ha mégis megcsinálom, amire mindig is vágytam?

Tekintsük ajándéknak, hogy szemrebbenés nélkül tudomásul vehetjük önnön mulandóságunkat, mert ezzel együtt azt is felismerjük, hogy per pillanat élnünk kell az életünket. A siker vagy kudarc kulcsa mindig a kezünkben van, mi magunk vagyunk a leginkább befolyással az életünkre.

Utunk egy döntéssel kezdődik, azzal, hogy felállunk, kimegyünk az emberek közé, és teljes életet élünk.

Van-e a világon bármi, amit jobban szeretek egy finom ételnél? Aligha. Az egyik legfinomabb étkezésre egy római utam során került sor, egy hangulatos kisvendéglőben, amelyben rajtunk kívül kizárólag törzsvendégek tartózkodtak. Asztalunknál a barátaim ültek: Reggie, Andre, Gayle meg a lánya, Kirby, végül pedig én. Úgy ettünk, ahogyan a helybeliek.

Volt egy pillanat, mikor a pincérek házigazdánk, Angelo rendelésére annyi felséges előételt hordtak elénk, hogy a szó szoros értelmében beleremegett a szívem, mint amikor egy motor sebességet vált. Prosciuttóval töltött cukkini meg friss, érett paradicsom termett elénk. Az utóbbin rétegekben olvadozott a mozzarella, ami olyan meleg volt még, hogy látni lehetett az apró sajtbuborékokat. Mindezt ’85-ös évjáratú Sassicaiával öblítettük le, ezzel a toszkán vörösborral, ami fél órán át levegőzött, mielőtt eltüntettük. Ahogy elkortyolgattuk, olyan volt, mint a folyékony bársony. Egek, kincset érő pillanatok voltak ezek!

Mondtam már, hogy mindezt jókora tál (tökéletesen elkészített) pasta e fagioli{1} és kis adag tiramisu koronázta meg? Na, ezt nevezem én ízes falatozásnak! Jó, megfizettem érte: másnap kilencven percen át kocogtam a Colosseum körül – de minden egyes felséges falat megérte a kínszenvedést.

Sok mindenben hiszek. Szilárd meggyőződésem például, hogy fontos áldozni a gyomor örömeinek. Biztosan tudom, hogy az olyan étel, amelyik valódi élvezetet okoz, hosszú és rövid távon egyaránt inkább hasznunkra válik, mint holmi töltelékeledel, ami után tovább keringünk a konyhánkban a frigó körül. Nassolási kényszernek nevezem ezt a lelkiállapotot: az ember vágyik valamire, csak azt nem tudja pontosan, mire. A világ minden sárgarépája, zellere és bőr nélküli csirkehúsa sem tudja megadni azt a mennyei kielégülést, amit egy szelet csokoládé meg tud – feltéve ha ez az, amit úgy istenigazából megkívántunk.

Ezért megtanultam, hogy miután élvezettel elfogyasztottam egy szelet csokoládét – na, jó, esetleg kettőt –, meg tudjak állni, annak teljes tudatában, hogy – amint Scarlett O’Hara mondja – „holnap is van nap”, és ahonnan ez a csoki jött, ott több is akad. Nem muszáj mindent egyszerre felfalnom, csak mert tehetem. Ugyan mire lenne az jó?

Több mint két évtized is eltelt azóta, amióta megismertem Bob Greene-t. Telluride egyik edzőtermében történt, Colorado államban. Akkoriban százhét kilót nyomtam, ez volt a maximum az életemben. A mélyponton voltam, és minden reményemet elvesztettem. Annyira szégyelltem magam a kövérségem és a falánkságom miatt, hogy alig mertem Bob szemébe nézni. Minden megoldás érdekelt, ha működik.

Bob edzéstervet készített számomra, és átállított a teljes értékű táplálkozásra (jóval azelőtt, hogy hallottam volna ilyesmiről).

Eleinte ellenálltam. Miközben különböző fogyókúrákkal próbálkoztam, tanácsa időtállónak és bölcsnek bizonyult: azt edd, amitől kivirulsz.

Néhány éve megvilágosodásom támadt, és magam kezdtem termeszteni a zöldségeket. Aztán ami néhány ágyás salátával, némi paradicsommal és bazsalikommal (kedvenc fűszernövényem) kezdődött Santa Barbarában a hátsó udvarban, komplett farmmá nőtte ki magát Mauin. Kertészkedő kedvem szenvedéllyé terebélyesedett.

Nevetségesen boldoggá tesz az általunk termesztett vöröskáposzta látványa, a térdemig érő fodros kel, a retek, ami akkorára nő, hogy páviánhátsónak nevezem, és tudom, hogy azért tesznek boldoggá, mert az ilyen pillanatok visszavisznek a múltamba.

A Mississippi vidékén, ahol születtem, a kert a túlélést jelentette. Nashville-ben, ahol később laktam, apám mindig elkülönített egy ágyást a házunk mellett, ahol amerikai kelt, paradicsomot, tehénborsót és vajbabot termesztett.

Manapság ezek, egy kis kukoricakenyeret hozzáadva a kedvenc eledeleim. Kislánykoromban azonban nem rajongtam a friss zöldségekért.

– Miért nem a boltban vásároljuk az élelmiszert, mint mások? – panaszkodtam.

Azt szerettem volna, ha mi is a Green Giant mirelitadagjait fogyasztjuk, egyenesen a „vidámság völgyéből”, ahogyan azt a cég reklámja hirdette. A kertből való táplálkozás azt éreztette velem, hogy szegény vagyok.

Mai eszemmel kétséget kizáróan tudom, mekkora szerencsém volt, hogy friss ételeken élhettem – ami ma is csak kevés családnak adatik meg.

Köszönöm, Uram, hogy mindez megterem nekem.

Keményen dolgoztam, hogy elvessem egy olyan élet magvait, amelyben megvalósíthatom az álmaimat. Az egyik éppen az, hogy mindenkinek jusson gazdaságban termesztett friss élelmiszer az asztalára, mivel a helyes táplálkozás az alapja életünk megjavításának. Igen, Bob, leírom, hadd lássa ország-világ: végig igazad volt!

{1} Babos tészta, jellegzetes olasz egytálétel – a Szerk.