Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

A szent éjszaka

A császár látomása

A Bölcsek kútja

A betlehemi gyermek

Egyiptom felé

Názáretben

A templomban

Szent Veronika keszkenője

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Selma Lagerlöf

A NAGY LEGENDA

fordította:
Jób Dániel

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-364-8 EPUB
ISBN 978-963-678-365-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Kristuslegender

első kiadás: 1904.
az elektronikus változat az 1904. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a torinói lepelről készült fénykép
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A szent éjszaka

Mikor öt esztendős voltam, nagy bánat ért. Nem is tudom, voltam-e valaha még olyan nagyon szomorú, mint akkor.

A nagyanyám meghalt. Nap-nap után ott tilt a szobájában, a pamlag sarkában és mesélt és azután meghalt.

Nem is él bennem másképp a képe, csak úgy, hogy ott ül a pamlagon és mesél, reggeltől estig, s mi, gyermekek csöndesen ülünk körülötte és hallgatjuk. Fölséges élet volt az! Aligha van gyermek, akinek jobb sora lett volna, mint amilyen a mienk volt.

Sokat már nem tudok nagyanyámról. Arra azonban még emlékszem, hogy szép, hófehér haja volt, hogy nagyon görnyedt volt a tartása és mindig kötött.

És arra is emlékszem még, hogy mikor mesélt, a keze gyöngéden a fejemen nyugodott, s hogy mikor vége volt a mesének, mindig azt mondta:

- Ez pedig olyan igaz, mint ahogy látlak.

Arra is emlékszem, hogy szép dalokat tudott, de az énekéből már nem kaptunk mindennapra. Az egyik nóta egy lovagról szólt, meg a tenger leányáról és ez volt a refrénje:

Hűvösen jár a szél
A messze víz fölött…

Emlékszem, egy rövid imádságra is megtanított meg zsoltárversekre is.

A meséire már csak halványan, elmosódottan emlékszem. Csak egyetlen egy maradt meg olyan világosan bennem, hogy azt akár el is tudnám mesélni. Jézus megszületéséről szól.

Íme, úgyszólván ez az egész, amit a nagyanyámról tudok, kivéve persze azt, amire legjobban emlékszem: hogy milyen szomorú voltam, mikor elköltözött.

Eszembe jut az a reggel, mikor a pamlag üresen maradt és képtelen voltam megérteni, hogy hogyan fog nélküle elmúlni a nap. Erre tisztán emlékszem. Ezt sohasem fogom elfelejteni.

És eszembe jut, hogy bennünket gyermekeket odavittek a ravatalához, hogy csókoljuk meg kihűlt kezét. És mi nem akartuk megtenni, mert féltünk, de akkor azt mondták nekünk, hogy ez az utolsó alkalom, hogy nagyanyánk jóságát megköszönhessük és ekkor megtettük.

És eszembe jut, hogy a mesék és dalok kigördültek a házból, egy komor, fekete koporsóban vitték őket ki és soha többé nem tértek vissza.

Eszembe jut, az volt az érzésem: most valami eltávozott az életemből, visszahozhatatlanul. Olyan volt ez, mintha egy csodaszép, elvarázsolt világ ajtaja bezárult volna előttem, s az arany napoknak vége. Nincs senki, aki a tündérkert ajtaját ki tudná még egyszer nyitni.

És eszembe jut, hogy ekkor tanítottak meg arra, hogy hogyan kell játékokkal és bábukkal játszani, egyáltalán úgy élni, mint minden más gyermek. Es nem csodálnám, ha azt hinnék, hogy a nagymama nem hiányzott többet nekünk, s hogy elfelejtettük.

De ez nem igaz. Máig is, negyven év múltán, ahogy itt ülök és rendezgetem azokat a legendákat, amelyeket Krisztusról messze Napkeleten gyűjtöttem, hirtelen föltámad bennem és újra kivirul nagyanyámnak Jézus megszületéséről szóló meséje. Szükségét érzem annak, hogy elmondhassam, íme, itt következik:

Karácsony napján volt, mindenki templomban volt, az egész házban csak ketten maradtunk: a nagymama, meg én. Őt azért hagyták otthon, mert öreg volt, engem meg azért, mert kicsi voltam és mindketten nagyon szomorkodtunk, hogy nem hallhatjuk a gyönyörű karácsonyi énekeket és nem láthatjuk a gyertyák sokaságát.

S ahogy így magunkban ültünk, nagyanya mesélni kezdett:

- Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ember, aki egy sötét éjszakán elment hazulról, hogy valakitől tüzet, parazsat kérjen kölcsön. Házról házra járt és mindenütt kopogtatott.

- Ti jó emberek. - mondta, - segítsetek rajtam! A feleségemnek kis fia született és azért kell a parázs, hogy az asszony is, meg a gyermek is kissé fölmelegedjenek.

De már nagyon későn volt, az emberek mélyen aludtak és senki sem válaszolt neki.

Tovább vándorolt. Végül a messzeségben meglátott valami fénysugarat. Pásztortűz volt. Arra vette az útját, A tűz körül juhok heverésztek és egy öreg juhász vigyázott a nyájra.

Három nagy kutya feküdt a juhász lábánál és mikor az emberünk odaért, fölneszeitek és ellene fordultak. ügy tettek, mintha ugatni akarnának, de nem ugattak, a hátukon a szőr fölborzolódott, fehér foguk a tűztől szinte szikrázott s egyezerre nekirohantak Az egyik beleharapott az inába, a másik a keze után kapott, a harmadik a torkába akaszkodott. De a foguk, az ajkuk, a szájuk nem akart engedelmeskedni, nem tudták megharapni az idegen embert, a legkisebb bántódása sem esett.

Az ember tovább akart menni, a tűzhöz. De a juhok oly sűrűn feküdtek egymás mellett, hogy tökéletesen belepték a földet. Ekkor az emberünk rájuk hágott és a hátukon ment előre, a tűz felé. És az állatok nem ébredtek föl, meg sem moccantak.

…Eddig csak zavartalanul mesélgetett a nagymama, de ekkor már nem állhattam meg, hogy félbe ne szakítsam.

- Hát, hogy lehet ez, nagymama? - kérdeztem tőle.

- Majd mindjárt megtudod, - felelte, és azután folytatta:

Mikor az ember már majdnem ott volt a tűznél, a juhász fölpillantott. Öreg, mogorva ember volt, mindenkihez szigorú és barátságtalan. Mikor megunta az idegent, fölkapta hosszú, nehéz, szöges botját, amellyel a nyáját szokta őrizni és terelni és utána vágta emberünknek. A bot süvöltve szállt, egyenesen az ember felé; de mielőtt hozzáért volna, hirtelen oldalt fordult és a füle mellett suhant el, messze ki a mezőre.

…Megint félbeszakítottam a nagymamát.

- Nagyanyácskám, - kérdeztem, - miért nem akarta a bot megütni az embert?

De a nagymama nem felelt, folytatta:

- Most odaért a mi emberünk a juhászhoz. Így szólt hozzá:

- Kedves barátom, segíts rajtam, adj kölcsön nekem egy kis parazsat. A feleségemnek most született kisfia és fáznak.

A juhász legszívesebben elutasította volna, de arra gondolt, hogyha a kutyák nem tudták lehúzni, ha a juhok nem riadtak meg tőle, s a botja elkerülte akkor ez nem lehet rendes ember; így nem merte a kérését megtagadni.

- Végy magadnak! - mondta.

Am a tűz már erősen kialvóban volt, az egész egy óriás parázsmáglya, s az emberünknél semmiféle lapát, vagy edény nem volt, amiben az izzó-vörös parazsat elvihette volna.

És mikor a juhász ezt észrevette, még szívesebben biztatta:

- Csak végy magadnak! - És örült, hogy az idegen tehetetlen, s nem tud magán segíteni. De az ember lehajolt, puszta kézzel kikotorta a hamu alól a parazsat, s a vörösre izzott parazsat a köpönyegébe rejtette. Sem a kezét nem égette meg, sem a köpönyegét, mint hogyha dió, vagy alma lett volna a tűz.

Harmadszor is félbeszakítottam a nagymamát.

- Nagyanyám, - kérdeztem, - miért nem akarta a parázs az embert megégetni?

- Majd mindjárt megtudod, - felelte és folytatta:

- Mikor a juhász, aki gonosz, mogorva, ember volt, mindezt meglátta, nagyon elcsudálkozott. Miféle éjszaka lehet ez, gondolta magában, amelyen a kutyák nem harapósak, a juhok nem ijedősek, amelyen a szöges bot irányt változtat, s a parázs nem éget. Utána kiáltott az emberünknek és így szólt hozzá:

- Hé, miféle éjszaka ez a mai? És mi a magyarázata, hogy minden dolog békét mutat és irgalmasságot?

- Nem mondhatom meg neked, - felelte az idegen, - ha magadtól ki nem találod.

És folytatta az útját.

A juhász persze nagyon kíváncsi volt arra, hogy mindez mit jelent, és azt gondolta magában, hogy jó lesz ezt az embert követni. Fölkelt, megindult, és ment, ment, amíg oda nem ért, ahol az emberünk lakott.

Mit látott itt a juhász? Hogy az embernek még kunyhója sincs, csak barlangban lakik, a csupasz, hideg kövön fekszik a felesége s a gyermeke.

Ekkor a juhásznak az jutott eszébe, hogy hátha az a szegény, ártatlan kis gyermek megfagy a hidegben. Szigorú, kemény ember volt, de most az egyszer ellágyult, és segíteni akart az apróságon.

Levette a válláról a bundáját, odaadta az ismeretlen embernek, és azt mondta neki, hogy fektesse rá a gyermeket.

És abban a pillanatban, amint bizonyossá lett, hogy benne is lakozik irgalmasság, egyszerre neki is megvilágosodott, a szeme látóvá lett, s a füle hallév a.

Látta, hogy körülötte sűrű seregben ezüst-szárnya angyalocskák állnak. A kezükben lant volt, hangosan énekeltek, - azt énekelték, hogy ezen az éjszakán meg-született a Gyermek, aki a világot meg fogja bűneitől váltani.

Ekkor megértette, hogy miért mutatott ezen az éjjelen minden tárgy és állat békét és jóságot.

És nemcsak maga körül látott angyalokat, hanem mindenütt a földön. A barlangban, körülülték az asszonyt, a hegyek közt, az utón, mindenfelé. Sűrű rajokban jöttek, s amint odaértek, megálltak, szelíden nézték a gyermeket.

Minden tele volt örömmel, dallal, ujjongással s a juhász mindezt látta és hallotta, holott az imént még sötét és üres volt körülötte az éjszaka. És olyan boldogság fogta el azon, hogy a szeme megnyílt, hogy leborult a földre és hálát adott az Istennek.

És mikor a nagymama ideért, fölsóhajtott:

- Amit a juhász látott, azt mi is láthatnék, mert az angyalok minden karácsony éjszakáján leszállnak a földre. Csak észre kellene őket vennünk.

Es azután szelíden rátette a kezét a fejemre és így szólt:

- Ezt jól jegyezd meg magadnak, mert ez olyan igaz, mint ahogy látlak. Nem a lámpákon múlik, s a világosságon, a napon sem, vagy a holdon, hanem a szemünkön, amelynek észre kell venni az Úr fenségét és nagyságát.

A császár látomása

Abban az időben, mikor Rómának Augustus volt a császára, és Jeruzsálemnek Heródes a királya, történt, hogy egy nagyon magasztos, nagyon szent éjszaka szállt le a földre. Ez volt a világ legsötétebb éjjele; az embernek az jutott eszébe, hogy talán az egész földet egy nagy pinceboltozat alá tolták. A vizet nem lehetett a szárazföldtől megkülönböztetni, s a legismertebb utón sem járt biztosan az ember. Be ez nem is lehetett ám máskép. Az összes csillagok otthon maradtak a házikójukban, s a kedves hold is elfordította kedvei ábrázatát.

És amilyen mély volt a sötétség, olyan volt a csönd és a némaság is. A folyók szinte megálltak folyásukban, a levegő mozdulatlan volt, még a lomb sem remegett. A tenger hullámai nem csapkodták a partot, a sivatag homokja a legszilárdabb léptek alatt sem nyikorgott. Minden úgyszólván megkövesedett és megmerevedett, nehogy a szent éjszaka megzavartassék. A fű megállt növésében, a harmat nem hullt le, a virágok visszafojtották illatukat.

És a vadállatok nem ragadoztak, a kígyók nem sziszegtek, a kutyák nem ugattak. Ennek az éjszakának a szentségét semmi hangos élet nem háborgatta meg. Bizonyára az élettelen tárgyak sem követtek volna el semmi olyasmit, ami nem tiszta és békességes cselekedet. A kések nem tudtak volna vért ontani, valakit agyonszúrni...

…Ezen az éjszakán, Rómában, egy kis csoport ember lépett ki a császári palotából, s a Fórumon keresztül a Capitolium felé vette az útját. Tudniillik az történt, hogy előző való napon a császártól megkérdezték tanácsosai, lenne-e valami ellenvetése az ellen, ha Róma szent hegyén templomot emelnének az ő dicsőségének. Augustus nem adott rögtön választ. Nem volt egészen tisztában azzal, vájjon az isteneknek tetszenék-e, ha neki temploma volna az övék mellett, s így inkább azt felelte, hogy védő-szellemének az éjjel áldozatot fog bemutatni és közbe kipuhatolja az istenek akaratát. Augustus volt tehát az, aki a császári palotából kilépett és útban volt, hogy az áldozatot bemutassa.

Augustusi hordágyon vitték, mert már öreg, s a Capitolium magas lépcsői nehezére estek volna már. Azt a ketrecet, amelybe az áldozati galambokat zárták, maga vitte. És nem papok, sem katonák vagy tanácsosok kísérték, hanem csak a legszorosabb barátai. Elől fáklyahordók világították meg az utat, utánuk pedig a rabszolgák hordták a háromlábú oltárt, a szenet, a kést, a szent tüzet, s a többi kellékeket, amely az áldozathoz szükséges.

A császár útközben jókedvűen beszélgetett bizalmasaival, s így senki sem vette észre az éjszakának kimondhatatlan csöndjét és némaságát. Csak mikor már a Capitolium legfelső részén, levő térségre értek, csak akkor eszméltek rá, hogy valami rendkívüli esemény él körülöttük.

Ez nem lehetett olyan éjszaka, mint a többi. Fönt, a legszélső sziklán a legcsodálatosabb jelenséget pillantották meg. Elsőbb azt hitték, hogy az, amit látnak. a Jupiter-templomnak egy ősrégi bálványképe, amely a templom faláról megindult, és ide kivándorolt a sziklára. De azután megismerték, hogy ez nem más, mint az öreg Sibylla.

Soha ilyen öreg, viharviselt, Óriás valamit nem láttak, ez az öreg asszony ijesztő volt. Ha a császár nem lett volna ott, hazaszaladtak volna, és az ágyaikba, bújtak volna.

- Sibylla az, - súgták egymásnak, - aki már annyi évet számlál, ahány porszem van hazája tengerpartján. Miért jött ki odújából ezen az éjszakán? Mit akar a császárnak és birodalmának kihirdetni, ő, aki jóslásait a falevelekre írta, és jövendöléseit a szél szárnyán küldi tova?

Olyan ijedtek voltak, hogy valamennyien térdre borultak volna s homlokukkal a földet érintik, ha Sibylla csak egyetlen mozdulatot is tett volna. De oly csöndesen ült, mintha nem is élne. A szikla szélén összegubbaszkodva ült, s kezével beárnyékolva szemét, kémlőn meredt ki az éjszakába. Úgy ült ott. mintha azért mászta volna meg a hegyet, hogy a csúcsáról messzebbre láthasson. Valami történhetett a messzeségben. És Sibylla ezt innen megtudta, látta, ebben a nagy éjszakában!

És ekkor már a császár is észrevette, meg a kísérete is, hogy milyen óriási a sötétség. Lépésnyire sem láttak. És milyen csönd volt, milyen nagy. A Tiberis felől sem jött hang, pedig arról mindig hallatszik valami tompa zúgás. A levegő oly fülledt, hogy azt hitték, meg kell halniuk; verejték ütött ki a homlokukon, s a kezük megdermedt, és erőtlen volt. Nem hihettek mást, mint hogy itt valami rettenetes dolog fog történni.

Megmutatni azonban senki sem akarta, hogy fél. Valamennyien azt mondták a császárnak, hogy ez a sok különös jelenség csupa kedvező előjel: a természet lélegzetvisszafojtva köszönti őt, az új istent.

Azt mondták Augustusnak, hogy kezdje meg az áldozást, az öreg Sibylla csak azért jött ki odújából, hogy Augustus védő-szellemét üdvözölje.

De a valóság az volt, hogy az öreg Sibyllát valami látomás úgy lebilincselte, hogy észre sem vette Augustust, s a kíséretét. Lelke egy messze országba kalandozott el, nagy síkságokon vándorolt. Azt hitte, hogy homokon jár. De a föld túlságosan göröngyös volt, ez nem lehetett homok. Lehajolt, megtapogatta a földet. Hát nem homok volt, juhok voltak, egy nagy alvó juhnyájon vándorolt.

És most meglátta a pásztortüzet. A síkság közepén égett, odavánszorgott. A juhászok a tűz körül aludtak. Mellettük ott feküdt hosszú, szöges botjuk, amellyel a nyájukat a ragadozók ellen megvédtek. És kis, rejtelmes állatok osontak a tűzhöz. A szemük szikrázott, és bozontos farkuk volt. Talán sakálok voltak. S a juhászok nem ragadtak botot, a kutyák nem ugattak, a juhok nem rebbentek szét. A vadállatok pedig szépen lefeküdtek az emberek mellé, és szelíden pihentek az oldalukon.

Mindezt világosan látta Sibylla, de arról, ami a háta mögött történt, mit sem tudott. Nem tudta, hogy az oltárt fölállították, a szenet meggyújtották, a füstölőt a parázsra szórták, hogy a császár már a kezében tartotta az egyik áldozati galambot. De nem tudta föláldozni. A keze megmerevedett, és merev ujjai közül a galamb kiszabadította magát. És repülni kezdett, és az éjszakában eltűnt.

Az udvari urak gyanakvóan és megfélemlítve pillantottak az öreg Sibylla felé. Őt gyanúsították, hogy a szerencsétlenséget rájuk küldte.

Hiszen nem tudhatták, hogy Sibylla most pásztortüzek közt jár, és egész lényét elfoglalja az a finom, alig hallható hang, amely halk remegéssel bejárja a halálosan csöndes éjszakát. Sokáig fülelt a hangra, ás csak nagysokára vette észre, hogy nem a földről származik, hanem a felhők közül. Ekkor égnek emelte a szemét. Végtelen magasságban átlátszó, szinte világító alakokat látott tovasuhanni. Angyalocskák voltak, akik csodaszépen énekeltek; és úgy röpködtek a föld fölött, mintha keresnének valamit. Az angyalok dala volt az a hang, amelyet az öreg Sibylla az imént hallott,

Es miközben figyelt a dalra, a császár az újabb áldozáshoz készült. Megmosta a kezét, megtisztította az oltárt és a kezébe vette a második galambot. Ér most minden erejét megfeszítette, hogy a keze közül ki ne repülhessen. Hiábavaló volt. A galamb meglebbentette szárnyait, és nekirepült a nesztelen éjszakának.

A császárt borzongás fogta el. Leborult az üres oltár elé; s ott hosszan imádkozott. Érezte, hogy az éjszaka valami csapást tartogat számára.

Sibylla a császár könyörgéséből sem hallott semmit sem. Egész lelkét elfoglalta és betöltötte az angyalok dala, amely mind jobban erősödött. És végezetül már úgy zengett és harsogott ez a kórus, hogy a juhászok is fölébredtek tőle. Felkönyököltek, és meglátták az ezüstfehér angyalokat, amint hullámzó sorokban röpködtek a sötétségben. Mintha vándormadarak lennének. Némelyiknek lant vagy hegedű volt a kezében, másoknak meg citera, vagy hárfa, és daluk oly vidáman csengett, mint amilyen a gyermek kacagása vagy a csalogány csattogása. És erre a juhászok föltápászkodtak, és megindultak a falujokba, föl, a hegyek közé, hogy elmondják otthon a csodát.