Kavakami Hiromi

Különös időjárás
Tokióban

Kossuth Kiadó

Tartalom

A HOLD ÉS AZ ELEMEK

KISCSIBÉK

HUSZONKÉT CSILLAG

GOMBAVADÁSZAT, ELSŐ RÉSZ

GOMBAVADÁSZAT, MÁSODIK RÉSZ

ÚJÉV

ELŐZŐ ÉLETEK

CSERESZNYEVIRÁGZÁS, ELSŐ RÉSZ

CSERESZNYEVIRÁGZÁS, MÁSODIK RÉSZ

SZERENCSÉS ESÉLY

AZ ESŐS ÉVSZAK MENNYDÖRGÉSE

IRÁNY A SZIGET, ELSŐ RÉSZ

IRÁNY A SZIGET, MÁSODIK RÉSZ

ÁRAPÁLYSÍKSÁG – ÁLOM

A TÜCSÖK

A PARKBAN

SZENSZEI TÁSKÁJA

Impresszum

A HOLD ÉS AZ ELEMEK

Polgári neve Macumoto Harucuna tanár úr volt, de én csak Szenszeinek hívtam. Nem „uram”nak vagy „tanár úr”nak, hanem minden formalitást mellőzve egyszerűen Szenszeinek.

Japánt tanított a középiskolában. Nem ő volt az osztályfőnököm annak idején, és különösebben a japánórák sem érdekeltek, így aztán Szenszei sem tett rám mély benyomást. Az érettségi után meglehetősen hosszú ideig egyáltalán nem is találkoztunk.

Néhány évvel ezelőtt azonban egymás mellé keveredtünk egy kocsmában az állomás közelében, és azóta rendszeresen összeösszefutottunk. Azon az estén Szenszei kissé hátrahajolva ült a pultnál.

– Tonhalat kérek nattóval.{1} És párolt lótuszgyökeret. Meg sózott gyöngyhagymát – mondtam, miközben leültem a pulthoz, és velem szinte teljesen egy időben a mellettem ülő, egyenes hátú öreg is megszólalt:

– Sózott gyöngyhagyma lesz. Párolt lótuszgyökérrel. És tonhal meg nattó – adta le a rendelést.

Amikor odapillantottam, hogy lássam, ki az, akivel egyezik az ízlésünk, ő már engem nézett. Hol láttam már ezt az arcot?, merengtem magamban, mire Szenszei megszólított:

– Ómacsi Cukiko, igaz? – kérdezte. Meglepetten bólintottam. – Láttalak már itt néhányszor – folytatta.

– Aha – feleltem bizonytalanul, és tovább vizslattam a férfit. Ősz haját gondosan hátrafésülte, és elegáns fehér inget viselt szürke mellénnyel. Előtte a pulton egy üvegcse szaké, tányéron egy darab szárított bálnahús és egy kis tálban némi megmaradt tengeri alga állt. Azon merengtem, vajon ki lehet ez az idős férfi, akivel így egyezik az ízlésünk előételekben, amikor is emlékeimben felderengett a középiskola tanári pódiumán álló alakja.

Szenszei mindig szivaccsal a kezében írt a táblára. Krétával felkörmölte a Párnakönyv első sorát: Tavasszal a pirkadat,{2} aztán öt perc sem telt el, és letörölte. Még akkor is a szivacsot szorongatta, amikor a diákok felé fordulva belefogott az előadásba. Mintha csak beleragadt volna Szenszei inas bal kezének tenyerébe.

– Nő létedre egyedül jársz ilyen helyekre – jegyezte meg, miközben ecetes szójaszószt öntött a megmaradt szárított bálnahúsra, majd pálcikájával szájához emelte a falatot.

– Aha – feleltem én, és sört öntöttem a poharamba. Ugyan sikerült felidéznem, hogy középiskolai tanárom volt, de a neve nem jutott eszembe. Részben csodálkozva, részben meghökkenve kortyoltam a sörömbe, hogy ilyen jól emlékszik egy diákja nevére.

– Akkoriban befonva hordtad a hajadat, igaz?

– Aha.

– Felismertelek, amint beléptél a kocsmába.

– Aha.

– Ez évben töltötted a harmincnyolcat, nem?

– Az év végéig harminchét vagyok.

– Jaj, bocsánat, bocsánat!

– Nem tesz semmit.

– Megnéztem a névsort és az évkönyvet, hogy biztos legyek a dolgomban.

– Aha.

– Az arcod mit sem változott.

– Ön sem változott semmit, Szenszei. – Akkor azért szólítottam Szenszeinek, hogy elmismásoljam: nem emlékszem a nevére. Aztán úgy maradt.

Aznap este öt üvegcse szakét ittunk meg együtt. A számlát Szenszei rendezte. Aztán a következő alkalommal, amikor ugyanabban a kocsmában összefutottunk, és együtt ittunk, én hívtam meg őt. A harmadik alkalomtól kezdve külön számlát kértünk, és külön is fizettünk. Azóta is így van ez. Talán természetünkből fakadt, hogy folyton ugyanabba a kocsmába tértünk be. Nemcsak az előételek terén egyezett az ízlésünk, hanem abban is hasonlítottunk, ahogy a társas kapcsolatainkat kezeltük. Ugyan harminc év választott el minket egymástól, mégis közelebb éreztem őt magamhoz, mint a korombeli barátaimat.

• • • •

Többször is jártam Szenszei házában. Néha a szokásos kocsma után kerestünk egy második helyet, ahol együtt ihatunk, majd mindketten hazaindultunk. Ám előfordult, hogy beiktattunk egy harmadik vagy negyedik kocsmát is, aztán az utolsó körre Szenszei házában kötöttünk ki.

– Itt lakom a közelben, gyere át. – Amikor Szenszei először szólt így, kissé feszélyezve éreztem magam. Hallottam, hogy elhunyt a felesége. Nem volt valami sok kedvem átmenni egy özvegyhez, de ha egyszer inni kezdtem, utána nem sok minden zavart, így végül rábólintottam.

Nagyobb volt a rendetlenség, mint amire számítottam. Azt hittem, makulátlan lesz a lakhelye, de minden sötét sarokban limlomhalmok düledeztek. Közvetlenül az előszoba után szőnyeggel borított helyiség következett, benne ősöreg kanapéval; itt nyoma sem volt a mellette álló tatamiszobát{3} elborító könyveknek, kéziratpapíroknak és újságoknak.

Szenszei szétnyitotta az alacsony étkezőasztalt, és a szoba egyik sarkába pakolt holmik közül előhúzott egy üveg szakét, majd két különböző méretű teáscsészét csurig töltött az itallal.

– Egészségedre! – mondta, azzal kilépett a konyhába. A tatamiszoba a kertre nyílt. Az esőtől védő zsalugáter egyik fele nyitva állt. Az ajtóüvegen át pont ráláttam a fák homályba vesző ágaira. Nem virágszezonban voltunk, így nem tudom, milyen fák lehettek, és egyébként sem voltam valami jártas a növényekben. Szenszei apróra darabolt lazacot hozott, hozzá rizsropogóst földimogyoróval.

– Milyen fák azok a kertben? – kérdeztem.

– Csupa cseresznye – felelte.

– Mindegyik?

– Mindegyik, mindegyik. A feleségem szerette őket.

– Biztos nagyon szép tavasszal.

– Vonzzák a bogarakat. Ősszel minden tele van a lehullott levelekkel, télen meg a csupasz ágak látványától kiráz a hideg – panaszolta Szenszei, noha nem tűnt különösebben mérgesnek.

– Előbújt a hold. – A fátyolos félhold magasan lógott az égen.

Szenszei bekapott egy rizsropogóst, és csészéjét megdöntve újratöltött a szakéból.

– A feleségem nem igazán gondolta át vagy tervezte el a dolgokat előre.

– Aha.

– Amit szeretett, azt szerette, amit utált, azt utálta.

– Aha.

– Ez a rizsropogós Nígatából van. Finom erős.

A szúrós csípősség valóban jól illett a szakéhoz. Csendben rágtam a rizsropogóst. Odakint a kertben valami megrezzent egy fa lombjában. Bizonyára madár volt. Egy pillanatig halk csicsergést és a levelek zizegését hallottam, majd ismét minden elcsendesedett.

– Madarak is fészkelnek? – kérdeztem, de nem kaptam választ. Felé fordultam, de Szenszei elmerült egy újságban. Nem az aznapiban, mert a szerteszét heverő lapok közül húzta ki az egyiket. Átszellemülten olvasta a külföldi híreket közlő oldalt, amelynek egyik cikkével egy fürdőruhás nő képét is lehozták. Az én jelenlétemről mintha teljesen megfeledkezett volna.

– Szenszei – szólítottam meg ismét, de nem érkezett válasz. Nagyon koncentrált. – Szenszei – mondtam hangosabban. Szenszei felemelte a fejét.

– Szeretnél újságot olvasni, Cukiko? – kérdezte hirtelen. Meg sem várta a válaszomat, úgy, ahogy volt, széthajtva letette az újságot a tatamira, majd elhúzta a fuszumát, azaz a tolóajtót, és átment a szomszédos szobába. Egy öreg komódból kivett egy rakás holmit, és a hóna alá csapva őket visszatért. A karjában apró kerámiákat hozott. Szenszei jó néhányat fordult a tatamiszoba és a szomszédos helyiség között.

– Itt is vannak. – Szenszei hunyorogva, óvatosan felsorakoztatta a kerámiákat a tatamin. Mindegyiknek volt füle, teteje és kifolyónyílása. – Ezt figyeld!

– Aha. – Fogalmam sem volt, mik lehetnek. Úgy rémlett, láttam már ilyesmit korábban, és alaposan megnéztem őket. Elnagyolt darabok voltak. Kis teáskannák lennének? Nem, ahhoz túl picik.

– Ezek gőzös kannák – világosított fel Szenszei.

– Gőzös kannák?

– Utazásaim alkalmával vettem őket az állomásokon megvásárolható bentókkal{4} együtt. Manapság a teát már műanyag palackban adják, de régen ilyen gőzös kannákban árulták.

Több mint tíz gőzös kanna sorakozott előttünk. Akadt köztük borostyánsárga, amíg mások különböző halvány színekben pompáztak. Alakra is eltértek egymástól. Egyiknek a csőre volt nagy, másiknak a füle, ennek a teteje volt kicsi, amannak a teste volt kövérkés.

– Gyűjti őket? – kérdeztem, mire Szenszei megrázta a fejét.

– Egyszerűen csak együtt jártak régen az állomáson vásárolt bentóval. Ez abból az évből van, amikor elkezdtem az egyetemet, és beutaztam Sinsút. Ezt akkor vettem, amikor a nyári szünetben az egyik kollégámmal Narába mentem; félúton leszálltam az egyik állomáson, hogy mindkettőnknek vegyek bentót, és már éppen visszaszálltam volna a vonatra, amikor megindult a szerelvény. Ezt a nászutunk alatt vettem Odavarában, a feleségem újságpapírba csomagolta, és a ruhái közé dugta, hogy el ne törjön, egész úton ő cipelte. – Szenszei egyesével rámutatott a tatamin sorakozó gőzös kannákra, úgy magyarázott. Én csak aházva bólogattam.

– Hallottam, hogy van, aki gyűjti az ilyesmit.

– Ön is így van vele, Szenszei?

– Ugyan. Nekem nincsenek ilyen hóbortjaim. Csak mutatni akartam valamit, ami a birtokomban van – mondta Szenszei hunyorogva. – Tudod, képtelen vagyok megszabadulni a limlomoktól – magyarázta, és ismét átment a másik szobába, ahonnan ezúttal egy rakás kis műanyag szatyorral tért vissza.

– Na, lássuk – motyogta, miközben kibontogatta a műanyag szatyrok összekötött füleit. Kipakolta a tartalmukat. A szatyrokból egy kupac elem került elő. Fekete alkoholos filccel mindegyik hasára olyan feliratokat írtak, mint „elektromos borotva”, „falióra”, „rádió” meg „elemlámpa”. Két elemet a tenyerébe vett, és így szólt: – Ezek a Vera tájfun évéből való elemek. A tájfun hevesebben csapott le Tokióra, mint arra számítani lehetett, és a nyár folyamán lemerültek az elemlámpám elemei. Az első kazettás magnóba, amit vettem, nyolc bébielem kellett, és azokat is rögtön felzabálta. Újra és újra meghallgattam Beethoven szimfóniáit, az elemek néhány nap alatt lemerültek, és bár nem tarthattam meg mind a nyolc elemet, de egyet azért eltettem: ezt behunyt szemmel választottam ki a nyolc közül – magyarázta. – Olyan keményen dolgoztak értem ezek az elemek, megsajnáltam, és nem tudtam kihajítani őket. Mégis milyen dolog csak úgy eldobni ezeket az elemeket a haláluk pillanatában, holott addig lámpafényt szolgáltattak, zenét játszottak, és motort hajtottak? Te nem így gondolod, Cukiko? – kérdezte Szenszei az arcomra pillantva.

Nem tudtam, mit kellene felelnem, így sokadszorra is csak aháztam egyet, majd az ujjam hegyével megérintettem a több tucat elem egyikét. Rozsdás volt, és nyirkos. A hasára azt írták: „Casio számológép”.

– A hold elég alacsonyan jár – jegyezte meg Szenszei a nyakát nyújtogatva. A hold maga mögött hagyta ködfátylát, és tisztán ragyogott.

– Biztos finom volt a gőzös kannás tea – suttogtam.

– Teázzunk egyet? – kérdezte Szenszei, és már nyújtotta is a kezét. Feltúrta a sarkot, ahonnan a nagy szakésüveg is előkerült, majd kiemelt egy teáskannát. Könnyedén beleszórt némi tealevelet a borostyánszínű gőzös kannába, aztán felnyitotta az asztal mellett álló öreg termosz tetejét, és forró vizet töltött rá.

– Tudod, ezt a termoszt egy diákomtól kaptam. Régi amerikai gyártmány ugyan, de a tegnap beletöltött forró víz még mindig meleg. Ez a nem semmi!

Minden további nélkül kitöltötte a teát a szakés csészéinkbe, majd kedveskedve megpaskolta a termoszt. Biztos maradt egy kis szaké a poharamban, mert a teának fura íze volt. Hirtelen fejbe kólintott az alkohol, és a körülöttem lévő világ látványa mély elégedettséggel töltött el.

– Szenszei, nem bánja, ha körülnézek? – kérdeztem, de nem vártam meg a válaszát, a tatamiszoba sarkaiba halmozott limlomok közé túrtam. Volt ott papírszemét, egy régi Zippo öngyújtó, egy rozsdás kézitükör, három nagy, fekete bőrtáska, a használattól viseltesen. Mindhárom teljesen ugyanúgy nézett ki. Akadt még metszőolló, írószertartó doboz és valami műanyagból készült, fekete dobozféle. Ehhez skála és mutató is tartozott.

– Ez meg micsoda? – kérdeztem, és a kezembe vettem a fekete dobozt a skálával.

– Mi micsoda? Ja, hogy az! Az egy teszter.

– Teszter? – kérdeztem vissza, miközben Szenszei gyengéden kivette a kezemből a fekete dobozt, és a limlomok közé túrt. Miután talált egy fekete és egy piros kábelt, mindkettőt a teszterhez kötötte. A kábelek végén csatlakozó lógott.

– Így, látod? – kérdezte, és rácsatlakoztatta az „elektromos borotva” felirattal ellátott elem egyik végére a piros, másik végére a fekete kábelt.

– Figyelj, Cukiko, látod? – Mivel mindkét keze tele volt, Szenszei az állával bökött a teszter skálája felé. A tű éppen csak remegett. Amint elhúzta a csatlakozókat az elemtől, a tű megállt; amikor ismét hozzáért, újra megrezgett. – Még van benne egy kis szufla – mondta halkan. – Ahhoz nem elég, hogy meghajtson egy motort, de még van benne élet.

Szenszei egyenként mindegyik elemet letesztelte. A legtöbb elem nem rezegtette meg a mutatót, de elvétve akadt olyan is, ami igen. Szenszei minden ilyen alkalommal elmormogott egy halk „Ó!”-t.

– Még van bennük egy kis élet – jegyeztem meg, mire ő aprót bólintott.

– Bár előbb-utóbb mind meghalnak – felelte komótos, távoli hangon.

– Hátralévő életüket a komódban töltik.

– Igen, valószínűleg így lesz.

Egy pillanatig mindketten csak némán bámultuk a holdat, aztán Szenszei megszólalt:

– Iszunk még egyet? – kérdezte vidáman, és szakét töltött a teáscsészékbe. – Hoppá, ebben volt még egy kis tea!

– Hát akkor ez teával lesz keverve.

– A szakét nem kell keverni semmivel!

– Rá se rántson, Szenszei.

Rá se rántson, rá se rántson, mondogattam, és egyetlen kortyra felhörpintettem a szakét. Szenszei aprókat kortyolgatott. A hold fényesen ragyogott.

– „Fűzfaágakon át fehérlik az éjszakai folyó, s a túlparton ott a füstös Ono”{5} – szólalt meg hirtelen Szenszei. A hangja csak úgy zengett.

– Mi ez, valami szútra? – kérdeztem, mire Szenszei megrovó pillantással felelt.

– Cukiko, te aztán egyáltalán nem figyeltél rendesen a japánórákon, mi? – morogta.

– Ilyesmit nem tanított! – vágtam vissza.

– Ez Irako Szeihaku költeménye, mint tudni illik – felelte erre ő. Hangjában leckéztetés csengett.

– Még soha nem hallottam Irako Szeihakuról – jelentettem ki, és felemelve az üveget újratöltöttem a teáscsészémet szakéval.

– Micsoda dolog, hogy nő létedre magadnak töltöd az italt? – mérgelődött.

– Elég elavultak a nézetei, Szenszei! – feleseltem.

– Pontosan, elavult vagyok, és otromba – morogta magában, és ő is peremig töltötte a teáscsészéjét itallal. – „S a túlparton ott a füstös Ono, felőle távoli fuvola hangja szól, dallama az utazó lelkébe hatol” – szavalta tovább a verset.

Lehunyt szemmel beszélt, mintha maga is elmerült volna saját hangja hallgatásában. Én közben elmélázva a kisebb-nagyobb elemeket bámultam. Némán pihentek a halovány fényben. A hold ismét fátyol mögé bújt.

KISCSIBÉK

Szenszei felajánlotta, hogy menjünk együtt az egyik nyolcadikai vásárra.

– A vásárokat nyolcadikán, tizennyolcadikán és huszonnyolcadikán tartják. Ebben a hónapban huszonnyolcadika vasárnapra esik, akkor te is ráérsz, nem? – kérdezte, miközben belenyúlt jellegzetes fekete táskájába, és előhúzta a határidőnaplóját.

– Huszonnyolcadika? – kérdeztem vissza, és közben a saját határidőnaplómat lapozgattam ráérősen, noha egyáltalán nem volt semmi programom. – Szabad vagyok aznap, igen – feleltem fontoskodva. Szenszei egy vaskos töltőtollal bevéste a saját naplójában huszonnyolcadika alá, hogy nyolcadikai utcai vásár, Cukiko, délben a Minamimacsi buszmegálló előtt. Gyönyörű volt a kézírása.

– Találkozzunk délben – mondta Szenszei, és visszasüllyesztette a határidőnaplót a táskájába. Furcsa volt, hogy napközben találkozunk. Többnyire ebben a félhomályos bárban egymás mellett ülve hörpölgettük a szakét, és az évszaktól függően (mostanság) hideg vagy (nem is olyan régen) meleg tofuba nyestünk a pálcikáinkkal – mindig ekképpen zajlottak a találkáink. És bár most azt mondom, „találkák”, valójában soha nem beszéltük meg őket előre, csak véletlenül futottunk össze. Volt, hogy hetekig nem láttuk egymást, volt, hogy minden este találkoztunk.

– Egyébként milyen vásárról van szó? – kérdeztem, és újratöltöttem a poharamat.

– Vásár csak egyféle van. Mégpedig ahol a mindennapokhoz szükséges holmikat árulnak. Természetesen.

Furcsának éreztem, hogy Szenszei társaságában megyek háztartási eszközöket nézegetni, no de nem számít. Én is felírtam a határidőnaplómba, hogy délben a Minamimacsi buszmegálló előtt.

Szenszei lassan kiitta a poharát, majd újra is töltötte. Amint egy kicsit megdöntötte, a palack azonnal bugyborékoló hangot hallatott. Nem a pohár szájához tartva töltött, hanem az üveget magasra emelve öntött a pulton álló szakéscsészébe. Az ital vékony folyamban csordogált, mintha a pohár magába szívta volna a folyadékot. Egy csepp sem ment mellé. Nagyon ügyesen csinálta. Egyszer megpróbáltam leutánozni, és Szenszeihez hasonlóan én is magasra emeltem a palackot, de melléöntöttem a nagyját. Kárba ment az ital. Azóta – bár tudom, hogy nem túl kifinomult így tölteni – a bal kezemmel mindig szorosan fogom a poharat, a jobbal meg az üveget, és olyan közel tartom őket egymáshoz, amennyire csak lehet.

Cukiko, semmi csábos nincs abban, ahogy töltesz, mondta egyszer egy volt kollégám. A csábost már önmagában is divatjamúlt kifejezésnek tartom, de még inkább így vagyok a gondolattal, amely szerint az italt a nő feladata kitölteni, és közben kötelező még csábosnak is látszania. Döbbenten meredtem a kollégámra. Ő azonban valamit félreérthetett, mert amint kiléptünk a bárból, megpróbált félrehúzni egy sötét sarokba, hogy megcsókoljon.

– Még mit nem! – jelentettem ki, és két kézzel megragadtam kollégám egyre közeledő arcát, majd ellöktem magamtól.

– Nincs mitől félned – suttogta, és lehámozva magáról a kezemet, újra közelebb tolta a képét. Ehhez mégis mennyire kell ódivatúnak lenni? Alig bírtam visszafojtani a röhögést.

– De a mai olyan szerencsétlen nap – jegyeztem meg komolyságot erőltetve a hangomba és az arcomra.

– Szerencsétlen?

– A mai tomobiki nap, szerencsétlen, de a holnapi piros betűs, kanoetora!

– He?

Megragadva az alkalmat, a metrólejárat felé iramodtam, faképnél hagyva szájtátva bámuló kollégámat. Még azután is szaladtam, miután leértem a lépcsőn. Miután megbizonyosodtam felőle, hogy a férfi nem követett, elmentem mosdóba, majd alaposan megmostam a kezemet. Belenéztem a tükörbe, és kissé kócos önmagamat látva kuncogni kezdtem.

Szenszei nem szerette, ha mások töltötték ki az italát. Legyen szó sörről vagy szakéról, mindig magának öntött nagy gondosan. Egyszer én töltöttem neki az első pohár sörét. Abban a pillanatban, hogy a sörösüveg a pohár szájához ért, Szenszei egy hajszálnyit – sőt tulajdonképpen nem is csak egy hajszálnyit – összerezzent. Ám szólni nem szólt. Amint megtelt, Szenszei némán felemelte a poharat, majd elmotyogott egy halk „egészség”-et, és egy húzásra kiitta. Az egész pohár tartalma lecsúszott, bár a végén kicsit félrenyelt. Láttam, hogy sietett. Bizonyára túl akart esni rajta, amilyen gyorsan csak lehet. Amikor felemeltem az üveget, hogy újratöltsek, Szenszei kihúzta magát, és így szólt:

– Köszönöm a kedvességedet, de szükségtelen. Szeretek magamnak tölteni.

Azóta nem öntöttem semmit Szenszei poharába. Ő azonban néha-néha tölt nekem.

{1} A nattó hagyományos japán étel, nyers szójabab, amelyen egy baktériumfaj tenyészik, ezáltal nyúlós, ragadós anyag borítja be.

{2} Mayer Ingrid fordítása.

{3} A tatami a hagyományos japán stílusú házakban használatos gyékényszőnyeg.

{4} A bentó hagyományos japán egytálétel, amit általában úgynevezett bentódobozból fogyasztanak el.

{5} A regényben szereplő vers- és dalszövegrészleteket Dobószéli Eszter fordította.