Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELÖLJÁRÓ BESZÉD

Fótonfót király

A vén huszár

Az élet vize

A mostoha testvérek

János, a pakulár

A másféléves királyfiú

Seprűkötő Jakab

Az igazmondó varjú

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Berde Mária

FÓTONFÓT KIRÁLY

ERDÉLYI SZÉKELY NÉPMESÉK

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-430-6 EPUB
ISBN 978-963-559-431-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1937

a mű eredeti címe:
Székely népmesék

a borító Malonyai Dezső (1866 – 1916)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELÖLJÁRÓ BESZÉD

A nyolc mesét, melyet e könyv népünk kezébe ad, jó negyven évvel ezelőtt a székely nép szájáról gyűjtötte a Kemény Zsigmond Irodalmi Társaság nehány tagja. Sorrajárván a falukat, hozzáértő móddal, szeretettel szóra bírták a regemondó öregeket, akik nemcsak hogy ismerték a meséket, de talán kicsit hittek is még a csudás történetek valódiságában.

Ha virágokat gyűjtött volna az a pár lelkes népbarát, akármilyen művészettel is nyomtatja, ragasztja papirosra: színe- hagyott váz, hártya volna ma már valamennyi. Ha gyümölcsöt tett volna el gazdasszonyi tudománnyal, avult íze támadt volna eddigre. Csak a hibátlan gabonaszem marad meg hosszú éveken, úgy, ahogy azt hadakozó őseink tették le jólépített várpincékbe. Mondják, mint nagy csudát, hogy az egyiptomi királysírok többezeréves kamráiból a búza még mindig éppen kerül elő és ha el is vesztette mostanára csíraképességét, tápláló ereje megmaradt. Nem tudom, így igaz é, de még mondának Is tanulságos. A tisztabúza nagy időkig használható, mert azonos marad alkatában a testünket fenntartó elemekkel. Azonban e sírkamrák egyikében egy írott táblácskára is bukkantak, mely az istenesen élt és halt uralkodónak érdemeit így foglalja egybe: „Soha senkinek könnyhullatást nem okozott.” A búza ki nem csírázik többé, de vajon elvesztheti-é csiráját az ige, melyet a táblácskára véstek? Mondhattak, mondhatnak-e emberről jobbat, szebbet? Ma és mindörökkön csak ehhez a törvényhez kell igazodnunk, hogy életünk példaadó és gyümülcshozó legyen: ne szerezzünk soha másoknak könnyhullatást!

A negyven év előtt feljegyzett régi mesék elfeledettségükben is olyan üdék maradtak, mint a ma szakított virág. Jóízűek, mint a friss gyümölcs, táplálók akár a sírkamrában is elevül búzaszem. És csíraképesek, mint a titokzatos táblácska tanítása, mert a lélek kincsei a legmaradandóbbak az állhatatlan világ változásai között. Ezek a mesék ma is megépíthetnek, mint a búzaszem, mert azonosak lelkünk alkatával, szükségeivel. Minket tükröznek, őriznek ők, belőlünk szakadtak és hozzánk kívánkoznak vissza, hogy szánjanak tovább, unokáról-unokára. Hitetlen Tamásként bizonyára akad, aki erre a tanításra így csóvál fejet: „Ugyan ki merít abból valami lelki hasznot, hogy a másfél éves királyfiú többet győz, mint kilencvenkilenc bátyja? Melyik szegény, szolgálatot kereső leányunkból lesz tündérpalota királykisasszonya? Hol az a seprűkötő legény, aki furfangjaival százforintokat varázsoljon ki a fösvény nagyurak zsebéből? Hiszen ma már abban az egyszerű mondásban hitel sincs, amit a mesék megsegített oktalan állatai mondogatnak jótevőiknek, hogy jó tett helyébe jót kell várni. Mert oly hálátlan a világ...”

Értelmes ember azonban nemcsak a szó szerint való dolgokból tud okulni, s az igazságot a képes beszédből, eseményből is kiolvassa. Így ismeri fel aztán a mesékben népünk életinek, felfogásának hű jelképeit. Mind a nyolc rege, amit itt találunk, azzal indul, hogy akár a királyfi, akár a falusi szegényember gyermeke útra kél: dicsőséges próbavetést, vagy szolgálatot, betévő falatot keres. Bizony így kell tennie ma is a székely legénynek, leánynak, mert korán megtanulja a regulát, hogy ha nincs, ami kell, azért nincs, hogy megkeresse, megszerezze magának. Aztán mert kicsi nép fia, mindig is a legkisebb s a legárvábbik gyermek ő, akinek örökkön nagyot kell cselekednie, keményen fáradnia, éppen, mint a mesében, hogy sorsát kivívhassa. Állítja valaki, hogy tőle soha senki nem kívánta azt a csudatételt, hogy aranyhidat verjen a más hasznára, gyönyörűségére? Hogy kőszikla helyébe szőlőskertet varázsoljon s bort szűrjön benne a dúsak asztalára? S hogy nincs, aki ráparancsalna: fogja ki az ördöngös szüle tavából az aranytollú récét? Én pedig azt mondom, hogy láttam tőle ilyenféle, s ha nem nagyobb csudákat is mivelni. Bizony, szertebarangolván építi ő a világot, de nem a sípszóra jelentkező ördögfiak segítségével, hanem csak a maga két kezének és egyetlen eszének erejével. Kőszikla felett kenyerei, irdatlan rengeteg helyén embert lakóhelyet, Istent dicsérő templomof bűvöl ő magának/ S messziben, megszolgált garasaival felrakja a sajátháznak nevezett tündérpalotát, melybe hazahozza a maga Tündér Ilonáját, aki darócban, szőttesben és mezítlábosan is megbecsülendőbb, mint az úri kényelemben heverésző mesebeli királykisasszonykák. Aki a maga portáján, a maga malackái, tehénkéi mellett éppen olyan nagyboldog fehérnép lehet, mint a Fótonfót királyné az aranyszőrű gulyák, csordák és ménesek árnyékában.

Így táplál minket a székely népmese, csíraképes sok tanulságaival is. Meríthetünk belőlük elsősorban rendíthetetlen bizodalmat és jót várást. Hitet, hogy a tiszta szándék és cselekedet mégsem sziklára vetett mag, akkor kél ki hasznunkra, amikor nem is számítunk Reája. Meggyőződést afelől, hogy aki megfontoltan és alázatosan indul útjára, azt még az állat is előbbre segíti, hát még a Nagyisten! Abban pedig valóban örök igazság rejlik, hogy a józan ész, több mint az erőszak, a tisztes szó messzebbre juttat, mint a hányaveti magahittség. Hogy a szótartó. ember becsülete fennragyog, a szószegés szégyenben hagy, ez valóságos alapgondolata, mozgató rugója meséinknek, s vajon számos nemzeti hibánk mellett nem kell-e büszkének lennünk arra, hogy fajtánkat még ellenei sem nevezték soha szószegőnek?

Csak egyet idézek még a lélek építő tanulságokból. A szegény pakulárlegény esetét, akitől a fekete-király nehéz próbatételeket kíván, többek között még azt a szentségtörést is, hogy hozza le hozzá vendégül Krisztus Urunkat és Szent Pétert. És a Megváltó lejön a szegény pakulár kérésére, de most már ő teszi próbára a gonosz zsarnokot. És mert az ámulva kérdi, hogyan lehet tőle lehetetlent kívánni, Krisztus így feddi meg:

- Úgy, ahogy te kívántál a szegény embertől lehetetlenséget.

És eltávozik tőle anélkül, hogy letelepednék a számára dúsan felszolgált reggelihez.

Mélységes vigasztalás világit reánk a meséből! A kicsiny, sanyargatott ember ügyét maga az Ég fogja pártul, a gonosz gazdagnak asztalához a Megváltó le nem ülne soha!

Fordítsuk csak így, egyszerűbb felére, való értelmére meséinket és akkor megtaláljuk a tündérvilág szépséges álomképei mögött a javunkra szolgáló múlhatatlan igazságokat is.

Fótonfót király

Egyszer volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl, ahol a kecskét rézpatkóba verték, hogy a torkig jóban meg ne botorkázzék, még azon is túl, volt egyszer egy királyfi.

Jól folyt dolga az istenadtának. Olyan istenigazában királyi életet élt, hogy éjjel-nappal folyt a dáridó, az eszem-iszom. Volt is barátja annyi, mint a polyva, de még annál is több. Hej, szomorú vége lett ennek a királyfira, mert addig, addig ettek-ittak, dáridóztak, amíg a királyfi összes birtoka, de még a háza, ágylepe, a felvevő gúnyája is dobra került.

Megbúsulja magát a királyfi, hogy mi lesz már ő belőle, amikor az ég világán nemcsak semmije, de most már senkije sincs, mert a sok jó barát is úgy otthagyta nagy szegénységében, mintha soha nem is ismerte volna.

Elgondolja magában, hogy felakasztja magát a nadrágszíjával, mert nem ér immár neki az élet egy hajítófát, amikor még a nadrágjának is csak a szíját hagyták meg neki. El is indul alkalmas fát keresni. Amint megy-mendegél, hall keserves sírást, mint mikor valaki nagy veszedelembe jutott s nem tud szabadulni. Arra felé indul hát nagy ízibe, ahonnan hallá a segélykérést. Hát egy szegény csókát lát egy lépvesszőre felakadva, ő biza megsajnálja a szegény vergődő csókamadárt, egy micre felhág a fára, s megszabadítja. Azt mondja erre a csóka: na te szegény királyfi, te megmentéd az én életemet jó tettedért jót várj, én is megmentem a tiédet, segítek rajtad.

- Hogy tudnál te, csókamadár segíteni rajtam, amikor nincsen nekem semmim, senkim a nagy világon. Látod, hogy még a ruhám is csupán ez egy szál alsó holmi, ami rajtam van.

- Megmondottam, hogy jó tettedért jót várj, Maradj itt veszteg, amíg visszajövök.

Avval el a csókamadár, s amennyi szedett-vedett apró foltot a világ minden szabójánál s szemétdombján összekarisztolhatott, mind egybegyűjtötte, rendbe rakta, reá lehelt, s hát nézzetek oda, az a tengersok folt egyszeribe mind összeállott és öltözet ruha lett belőle. Avval nagy szaporán vissza, s azt mondja a királyfinak:

- Na te szegény királyfi, vedd fel ezt a gúnyát s gyere velem.

Elindultak ketten ahajt világgá, s addig mentek-mendegéltek, amíg a veres király városában találták magukat.

- Na te szegény királyfi, - elkezdte a csóka - ülj le erre a kőre s várj meg itt engemet.

Avval a csóka vette a sátorfáját s elment bé a vereskirályhoz. Hanem a garádicsnál előbb keresztül kecskekorázott a fejér, s avval egy micre asztali inas lett belőle. Mondja a veres királynak: felséges királyom, tisztelteti az én tekintetes Fótonfót király uram, s azt izenteti, hogy adjon neki egy vékát, amíg az utazásából még megmaradhatott pénzét megmérheti.

Ahogy vette a csóka a vékát, vitte tüstént a királyfihoz s azt mondja neki: na te szegény királyfi, ügyelj erre a vékára, amíg visszatérek.

Elment a csóka s hoz valahonnan egy húszast. Veszi a vékát, dugja a húszast a véka egyik likába, avval vissza a vékát a veres királyhoz s azt mondja neki: tisztelteti Fótonfót király uram, s köszöni szépen a vékát.

Látja a veres király a húszast a likba szorulva. - Ej, de fene egy gazdag király lehet ez a Fótonfót - gondolja magában. S így szól a csókához: hallod-e te asztali inas, mond meg Fótonfót király uradnak, hogy tiszteltetem, s jó szívvel látom és el is várom ma ebédre. Úgyis - jól tudom - utaztában, keltében rég nem ült királyi asztalnál.

Hanem volt a veres királynak egy férjhez adó leánya, s gondolta, hátha ez a dúsgazdag Fótonfót megszeretné úgy adtára. Milyen egy pár lenne belőlük!