Dr. Sanjay Gupta
Kristin Loberg

TARTSD ÉLESEN
AZ ELMÉD

A demencia nem elkerülhetetlen!

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Sanjay Gupta, MD / KEEP SHARP

Simon & Schuster 1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020, USA, 2021

Fordította

Mohai Szilvia

Szerkesztette

Bokros Judit

Szaklektor

Dr. Csomai Zita

Copyright © Sanjay Gupta, MD, 2021

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2021

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2021

Cover design © Édesvíz Kft., 2021

Original Interior design by Carly Loman

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Tipográfia Mpack Kft.

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-507-216-3 (epub)

ISBN 978-963-507-217-0 (mobi)

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Három lányomnak, Sage-nek, Skynak és Soleilnek. Születésük sorrendjében, csak hogy megelőzhessek bármiféle, a dedikációval kapcsolatos jövőbeli vitát. Nagyon szeretlek titeket; szinte gyorsabban felnőttetek, mint ahogyan ez a könyv elkészült. Mindig figyeljetek arra, hogy csakis a jelenben éljetek, mert talán ez a legjobb és legörömtelibb módja annak, hogy az elmétek mindig éles, az életetek pedig boldog legyen. Még mindig olyan fiatalok vagytok, de már így is egy életnyi élménnyel ajándékoztatok meg, amelyeket remélem, sosem fogok elfelejteni.

Az én Rebeccámnak, kiapadhatatlan lelkesedéséért. Ha az életünk nem más, mint emlékek gyűjteménye, akkor az én emlékezetem tele lesz a gyönyörű mosolyoddal és azzal, hogy állhatatosan támogattál.

Mindenkinek, aki arra vágyik, hogy az elméje élesebb legyen. Nem csupán ép és egészséges, hanem egyben alkalmas arra, hogy a lehető legjobb életet építhesse fel magának, a lehető legrészletesebben tudja visszaidézni annak eseményeit, és könnyebben legyőzhesse az előtte álló kihívásokat. Mindenkinek, aki mindig is hitt abban, hogy az elméje nem egyfajta fekete doboz, áthatolhatatlan és érinthetetlen, hanem olyasvalami, amit gondozhat és fejleszthet, hogy végül nagyszerűbbé váljon bárminél, amit csak el tudott képzelni.

„Ha múltbéli dolgokra emlékezünk, nem feltétlenül úgy emlékszünk rájuk, amilyenek valójában voltak.”

MARCEL PROUST

Tartalom

Bevezetés: Nincs ebben semmi turpisság

Önvizsgálat: Fenyeget-e a szellemi leépülés?

1. RÉSZ
AZ AGY: ISMERKEDJÜNK MEG BELSŐ FEKETE DOBOZUNKKAL!

1. Mi tesz minket azzá, akik vagyunk?

2. A kognitív hanyatlás – újrafogalmazva

3. 12 romboló hatású hiedelem és az 5 oszlop, amelyre támaszkodhatunk

2. RÉSZ
A SZELLEMI TŐKE: HOGYAN ŐRIZZÜK MEG ÉP ELMÉNKET?

4. A mozgás csodája

5. Az életcélok, a tanulás és a felfedezés hatalma

6. Az alvás és a pihenés fontossága

7. A gondolatok tápláléka

8. Védelmező kapcsolatok

9. Vessük be az eddig tanultakat: Élesebb elme 12 hét alatt

3. RÉSZ
A DIAGNÓZIS: MIT TEGYÜNK, ÉS HOGYAN ÉLJÜNK TELJES ÉLETET?

10. Az agyi zavarok felismerése és kezelése

11. Útmutatás a boldoguláshoz anyagi és érzelmi tekintetben – külön megjegyzéssel a gondviselők számára

Összefoglalás: A reményteli jövő

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

A szerzőről

ÖNVIZSGÁLAT

Fenyeget-e a szellemi leépülés?

Az elmúlt években rengeteg időt töltöttem azzal, hogy a legjobb, bizonyítékokon alapuló kutatások eredményeit számba véve összefoglaljam a lényeget az olvasó számára. Ezen információk a munkatársaimmal és a világ számos szegletében, a neurológia és az emberi teljesítmény területén tevékenykedő szakemberekkel történt hivatalos és kevésbé hivatalos jellegű beszélgetéseimből származnak. Annak érdekében, hogy mindezen ismeretanyag még hasznosabb lehessen, összeállítottam egy listát az agy egészsége és teljesítőképessége szempontjából leginkább releváns kérdésekből. Attól függetlenül, életünk mely területén szeretnénk fejlődni, az őszinte önvizsgálat elengedhetetlen, és e kérdések megválaszolásával lehetőségünk lesz erre.

Az alábbi, huszonnégy kérdést tartalmazó lista segítségével azonosíthatjuk a szellemi leépülés életünkben jelen lévő kockázati tényezőit. Ezek legtöbbjén tudunk változtatni, így ne ijedjünk meg, ha valamelyik kérdésre igennel válaszolnánk. Nem célom a félelemkeltés. (Ne feledjük: nem hiszek a félelem motiváló erejében.) A kérdések egy része a szellemi leépülés sikeresen visszafordítható tüneteire vonatkozik. A krónikus alvásmegvonás például elképesztő mértékű memóriavesztéshez vezethet, amely pedig a kezdődő demenciát is jellemezheti. A pihentető alvás az agyműködés fejlesztésének, illetve az új tudás elsajátításának és emlékezetünkbe vésésének egyik legegyszerűbb és leghatékonyabb módszere (illetve minden egyes szervrendszerünkre jó hatással van). Magam nagyon sokáig alábecsültem az alvás értékét, sőt, büszke voltam magamra, amiért annak hiányában is képes vagyok működni. Bárki elhiheti: hiba volt. Szerencsére mindez megfelelő diagnózissal és mindössze annyival helyrehozható, hogy az ember korábban lefekszik, illetve elteszi az elektronikai eszközeit és a teendőit másnapra. Egyes kérdések, mint például a képzettségi szint, irrelevánsnak tűnhetnek. Több kutatás is bizonyítja, hogy bizonyos okokból, amelyeket a könyv során részletezek majd, magasabb képzettség esetén védettebbek vagyunk a szellemi leépülés ellen; azonban, ha az emlékezetromlás már elindult, nem feltétlenül lassabb a hanyatlás. Másképpen szólva, azokat, akik hosszabb ideig jártak iskolába (főiskolai vagy ennél is magasabb végzettséget szereztek), illetve olvasottabbak társaiknál, kevésbé fenyegeti a demencia kockázata, azonban már kialakult demencia esetén e tényezőnek nincs akkora fontossága.

Az elsődleges célom az, hogy az olvasó felismerje, mely viselkedési formák játszanak szerepet elménk jelenlegi és jövőbeli egészsége szempontjából. Ez fontos. Idegsebészként tisztában vagyok vele, micsoda elégedettséget okoznak a gyors megoldások, azonban észrevesszük majd, ezen viselkedésbeli változások némelyike nemcsak hatékony, hanem a gyors javulás szempontjából elengedhetetlen. Mindennapi szokásaink felismerése olyan személyes információkkal lát majd el, amelyek segítségképp szolgálhatnak annak meghatározásához, min kellene javítanunk ahhoz, hogy növelhessük agyműködésünk hatékonyságát. E kérdések mind bizonyítékokon alapulnak, hiszen aktuális tudományos megállapításokra épülnek.

Ha igennel válaszolunk is a lenti kérdések bármelyikére, az még nem jelenti azt, hogy ma vagy a jövőben letaglózó diagnózist kapunk majd, ugyanis a demencia kialakulásában számtalan tényező játszik szerepet, amelyek közül az egyszerűség érdekében többet nem is tüntettem fel. Mint ahogyan vannak, akik egész életükben dohányoznak, mégsem kapnak tüdőrákot, sokak élnek együtt a demencia kialakulásában szerepet játszó több kockázati tényezővel, mégsem fejlődik ki náluk a betegség. Illetve ezen tényezők némelyike vitatható, és ezekről őszintén el is mondom majd a véleményem, a vitatható eredményességű ajánlásokkal egyetemben. Mindazonáltal érdemes áttekinteni az összes lehetséges, bizonyítékokkal alátámasztott kockázati tényezőt, illetve azokat is, amelyek létjogosultságát a szakemberek jelenleg is kutatják, és úgy vélik, a jövőben jelentősnek bizonyulnak majd. Mind magát a tudásanyagot, mind pedig az annak létrejöttét segítő nézeteket szeretném megosztani az olvasóval. Mindenki tegye fel magának az alábbi kérdéseket:

1. Szenved-e bármilyen, az agyat érintő megbetegedésben, vagy diagnosztizáltak-e önnél enyhe kognitív zavart?

2. Mellőzi-e az intenzív testedzést?

3. A nap nagy részében ül?

4. Túlsúlyos vagy akár elhízott?

5.  Nő?

6. Diagnosztizáltak-e önnél valamilyen szív- vagy érrendszeri megbetegedést?

7. Van-e bármilyen anyagcserezavara, például magas vérnyomása, inzulinrezisztenciája, cukorbetegsége vagy magas koleszterinszintje?

8. Diagnosztizáltak-e önnél valamilyen fertőzést (például Lyme-kórt, herpeszt vagy szifiliszt), amely krónikus gyulladáshoz vezethet, és neurológiai jellegű következményei lehetnek?

9. Szed-e bármilyen gyógyszert, amely befolyásolhatja az agy működését, például antidepresszánst, szorongásoldót, vérnyomáscsökkentőt, sztatint, protonpumpagátlót vagy antihisztamint?

10. Szenvedett-e valaha agyi traumát vagy fejsérülést balesetben, illetve valamilyen erős ütődéssel járó sporttevékenység közben? Szenvedett-e már agyrázkódást?

11. Dohányzik vagy dohányzott-e valaha?

12. Szenvedett, szenved-e depresszióban?

13. Szenved-e hiányt társas kapcsolatokból?

14. Legfeljebb középiskolát vagy még azt sem végzett?

15. Sok feldolgozott, cukrozott és zsíros élelmiszert, illetve kevés teljes kiőrlésű gabonát, halat, olajos magvat, olívaolajat, friss gyümölcsöt és zöldséget fogyaszt?

16. Krónikus, erős stressztől szenved? (Mindenkit ér stressz, azonban itt olyan nem szűnő stresszre gondolok, amely gyakrabban van jelen, mint ahányszor nincs, és nehezére esik megbirkózni vele.)

17. Túlzott mértékben fogyaszt-e alkoholt?

18. Szenved-e valamilyen alvászavarban (például álmatlanságban, alvási apnoéban), illetve rendszeresen nem tudja kipihenni magát?

19. Nagyothall?

20. Nélkülözik-e a mindennapjai a kognitív jellegű kihívásokat? Például van-e lehetősége tanulni valami újat, vagy sok gondolkodást igénylő játékokban részt venni?

21. Nélkülözi-e a munkája a más emberekre irányuló, komplex, például meggyőzés, segítségnyújtás, útmutatás vagy ellenőrzés formájában végzett feladatokat?

22. Elmúlt 65 éves?

23. Szenvedett-e Alzheimer-kórban valamelyik családtagja, illetve megállapították-e, hogy a betegségre hajlamosító valamelyik génvariánst (az APOE3-at, az APOE4-et vagy mindkettőt) hordozza?

24. Gondoz-e a demencia valamely formájában, például Alzheimer-kórban szenvedő személyt?

Amennyiben öt vagy több kérdésre igennel válaszoltunk, előfordulhat, hogy szellemi leépülés fenyeget, vagy a jövőben következhet be, és ez esetben rengeteget profitálhatunk az e könyvben leírtakból. De még ha csak egy vagy két kérdésre feleltünk is igennel, akkor is egészségesebbé tehetjük az agyunkat, és fokozhatjuk a teljesítményét. Aki kíváncsi arra, hogyan kapcsolódnak ezek a kérdések (és a rájuk adott válaszok) testünk legtitokzatosabb szervéhez, olvasson tovább, hogy mindent megtudhasson arról, hogyan lehet okosabb, élesebb elméjű és gyorsabb észjárású. Emlékeztetőül: ez a könyv nemcsak a betegség megelőzéséről szól – hanem arról is, hogyan tehetjük bármely életkorban olyan élessé az elménket, amennyire csak lehet.

Olvassunk tovább, hogy megtanulhassunk mindent, amit szeretnénk – és amire szükségünk van – ahhoz, hogy okosabbak, élesebb elméjűek és gyorsabb észjárásúak lehessünk. Reményeim szerint az olvasó is olyanná válik majd végül, mint az a házaspár, aki évekkel ezelőtt komoly inspirációt jelentett számomra, és megmutatta nekem, mit érdemes célul kitűznünk, ha az időskorról van szó. Hiszen mindannyian öregszünk, és eljön az a nap, amikor öreg aggyal kell majd élnünk – ez azonban nem azt jelenti, hogy az elménknek el kellene veszítenie az élességét. A külső olykor csalóka.

Az említett házaspár férfi tagja 93 éves volt, amikor behozták a sürgősségire, ahol ügyeltem. Amikor a vezető rezidens először beszámolt a súlyos neurológiai hanyatlásban szenvedő páciens állapotáról, előrehaladott kora meglehetősen aggasztott. Őszintén szólva úgy gondoltam, túl idős ahhoz, hogy megműtsük, már ha szükség lenne rá. Nem sokkal később a CT a tüneteit okozó, jelentős mértékű agyvérzést mutatott.

Arra számítva léptem oda a családhoz a váróteremben, hogy biztosan arra kérnek majd, ne végezzünk el rajta semmilyen agresszív, kockázatos műtétet. Egy fürge mozgású, hatvanasnak tűnő hölgyre lettem figyelmes, aki idegesen járkált fel-alá, míg a többi családtag fegyelmezetten üldögélt a székeken. Megdöbbenten értesültem róla, hogy az asszony a férfi felesége, és nemrég ünnepelték a hetvenedik házassági évfordulójukat. „Valójában én vagyok az idősebb” – közölte a nő. „Szinte liliomtiprást követtem el.” Kiderült, hogy a nő 94 éves, tökéletes egészségnek örvend, semmilyen gyógyszert nem szed, és aznap reggel ő vitte el a dédunokáit iskolába autóval. Elmesélte, hogy a férje máig rendszeresen fut, és részidős könyvelőként dolgozik. A 63 éves fia azt mondta, azért tartották meg, mert „olyan ügyesen bánik a számokkal”. Mindössze azért kapott agyvérzést, mert leesett a tetőről, amikor a faleveleket próbálta meg eltávolítani róla. Ez a két kilencvenes éveiben járó ember egészségesebb volt, mint a legtöbb, akár fiatalabb betegem.

Amióta csak elkezdtem az orvosi egyetemet, ezerszer hallottam azt a közhelyet, miszerint a „fiziológiai” korunk fontosabb, mint a kronológiai. A család kérésére a vérzés elállítása céljából előjegyeztem koponyaműtétre a férjet. Mielőtt visszazártam volna az agy külső rétegét, az agyhártyát, néhány pillanat erejéig közelről vizsgálgattam a férfi agyát, és a látottak megleptek. Tekintettel arra, milyen aktív, szellemileg ép és éles elméjű emberről volt szó, egy nagy, erőteljesen lüktető, egészségesnek tűnő agyra számítottam. Ehelyett egy 93 éves agy látványa fogadott, amely korának megfelelően meglehetősen aszott volt, és mély ráncok barázdálták. Ha mindezt valaki kiábrándítónak ítélné, ne tegye. Hiszen épp az ellenkezőjéről van szó.

Íme egy másik orvosi közhely: mindig a beteget kell kezelni, nem pedig a tüneteit. Természetes, hogy a férfi agya megöregedett – hiszen 93 éves volt. Az agy azonban – talán még a többi szervünknél is inkább – képes arra, hogy az életünk során megbízhatóan megerősödjön, és masszívabbá váljon, mint korábban. Sosem fogom elfelejteni ezt az élményt. Látszólag hatalmas szakadék tátongott az általam szemlélt agy és azon ember között, akinek a koponyájában a szerv helyet foglalt.

Gyorsan felépült. Később meglátogattam, amikor az intenzív osztályon lábadozott, és megkérdeztem tőle, hogyan érintették a történtek. Elmosolyodott, és ezt felelte: „A legnagyobb tanulság, amelyet ebből az egészből leszűrtem, az, hogy soha többé ne másszak fel a tetőre leveleket söprögetni.”

Végső emlékeztetőül: ez a könyv nemcsak a betegségek megelőzéséről szól – hanem arról is, hogyan tehetjük bármely életkorban olyan élessé az elménket, amennyire csak lehetséges.

1. RÉSZ

AZ AGY

ISMERKEDJÜNK MEG BELSŐ FEKETE DOBOZUNKKAL!

Abban a pár másodpercben, amíg végigolvassuk ezt a mondatot, az agyunk elképesztő mennyiségű elektromos jelet bocsát ki, hogy életben tartson minket: hogy lélegezzünk, mozogjunk, érezzünk, pislogjunk és gondolkozzunk. A többmilliárdnyi idegsejtünkön végigsuhanó információk egy része gyorsabban száguld, mint egy versenyautó. Az emberi agy nem mindennapi szerv – egy evolúciós csoda. Vitathatatlanul több kapcsolódási pont található benne, mint amennyi csillag az ismert galaxisban.[1] A kutatók szerint az agy a legösszetettebb dolog, amelyet valaha megismertünk; sőt, a DNS felfedezője így nyilatkozott róla: „Ez a végső és leghatalmasabb határterület. Az agy összezavarja az elmét.”[2]

Az agyunk határozza meg, kik vagyunk, és hogyan érzékeljük a világot. Ez teremti meg mindennapi tapasztalatainkat a társakkal összehozó, örömteli és csodálatos élményektől kezdve, azokig a nehéz pillanatokig, amikor az eszünkre támaszkodva kell jó döntéseket hoznunk, terveket alkotnunk, és felkészülnünk a jövőre. Még történeteket is mesél nekünk álmok formájában, amíg alszunk. Illetve képes alkalmazkodni különböző körülményekhez, érzékeli az időt, és emlékeket teremt. Valószínűleg ez tudatosságunk forrása, bár ebben nem vagyunk biztosak. (Erről még beszélek majd.) A neurológusok előtt nem kis feladat áll, hiszen az agy továbbra is olyan titokzatos a számunkra, mintha csak egy fényévnyi távolságra lévő idegen bolygó lenne. Talán ez a létező legrejtélyesebb másfél kilogrammnyi élet a földön. Sőt, a kutatók nemrég felfedeztek egy új típusú idegsejtet – az úgynevezett csipkebogyót – is, amelyről még ma sem tudjuk pontosan, mi is a szerepe. Úgy tűnik, csak az emberi agyban van jelen, a rágcsálókéban nincs, ami megmagyarázná, miért van annyi egereken elvégzett kísérlet, amelynek eredményei az emberekre nem vonatkoztathatók. Az agyunk hihetetlenül önző és követelőző is tud lenni. A testünkben termelődő összes vérből, valamint oxigénből mintegy 20 százaléknyit rabol el magának, miközben a testsúlyunknak mindössze körülbelül 2,5 százalékát adja. Agy nélkül nem létezhetnénk.

Itt az ideje megismerkednünk belső fekete dobozunkkal!

1. FEJEZET

Mi tesz minket azzá, akik vagyunk?

„Képzeljük el az agyat, ezt a kupacnyi fénylő valamit, ezt az egérszürke sejtfalkát, ezt az álomgyárat, ezt a csontlabdában honoló apró zsarnokot, ezt a minden irányítást a kezében tartó, csapatnyi idegsejtet, ezt a mindenhol jelen lévőt, ezt a szeszélyes örömkupolát, énünknek ezt a gyűrött ruhatárját, amely úgy ül ott a koponyába gyömöszölve, mintha csak túl sok ruhát tuszkoltunk volna be egy sporttáskába.”

DIANE ACKERMAN AZ AN ALCHEMY OF MIND
(AZ ELME ALKÍMIÁJA) CÍMŰ KÖNYVÉBŐL

1992-ben láttam először élő emberi agyat: ez meghatározó élményt jelentett számomra, amely megváltoztatta az egész életemet. Nehéz volt – és máig nehéz – elhinnem, hogy ez a hihetetlenül komplikált módon összerakott szövetgombóc felelős mindazért, akik vagyunk, akik leszünk, illetve, ahogyan a világot érzékeljük. Amikor egy-egy idegsebészeti beavatkozást mutatok be, a legtöbb ember megpróbálja elképzelni, hogy néz ki az emberi agy, de általában nem teljesen olyannak gondolják, mint amilyen valójában. Először is, kívülről nem lágy és szürke, annak ellenére, hogy szürkeállománynak is nevezik. Inkább rózsaszín, fehéres sárga foltokkal, illetve nagy vérerek járják át keresztül-kasul. Szembetűnő hegy-völgyek, azaz agytekervények és barázdák (gyrus és sulcus) tagolják, és mély hasadékok osztják különböző, meglepően szabályos lebenyekre. Műtét közben az agy a koponyából ki-kinyomulva finoman lüktet, és nagyon is élőnek látszik. Az állagát tekintve nem ruganyos, sokkal inkább zselészerű, akárcsak a zselatin. Mindig is elámultam azon, hihetetlen jelentősége és rugalmassága ellenére milyen sérülékeny is az agy. Ha az ember egyszer megpillantja, azonnal védelmezni és óvni szeretné.

Számomra az agy mindig is kissé titokzatos volt. Bár csak kicsivel több mint másfél kilót nyom, a benne otthonra lelő idegsejthálózat teszi lehetővé, hogy képesek legyünk mindarra, amire. Gondolkozzunk el ezen egy picit: az agy könnyebb, mint a legtöbb laptop, mégis olyan teljesítményre képes, amilyenre a számítógépek még a jövőben sem lesznek képesek. Valójában az oly gyakran idézett „agy mint számítógép” metafora számtalan sebből vérzik – legyen szó akár az agy feldolgozási sebességéről, akár memóriakapacitásáról, behálózottságáról, illetve kód- és jelrendszeréről. E szervünknek azonban nincs adott méretű memóriája, amely egyszercsak megtelik, illetve nem is úgy számol, ahogyan egy számítógép teszi. Még annak folyamata is, ahogyan a világot látjuk és érzékeljük, a figyelmünk és elvárásaink aktív leképezése és eredménye – nem pedig információk passzív módon történő fogadása. A szemünk a világot valójában fejjel lefelé látja. Majd az agyunk befogadja ezt az információt, és összefüggő képpé alakítja. Ráadásul a szem hátsó részén található retina egy-egy kétdimenziós képet szolgáltat az agynak, az pedig csodálatos, texturált, háromdimenziós képpé alakítja, a mélységérzékelés képességével felruházva minket. Illetve mindannyiunknak vannak vakfoltjai, amelyeket az agy folyamatosan kitölt olyan információkat felhasználva, amelyek befogadásával valószínűleg tisztában sem vagyunk. Váljon bármilyen fejletté is a mesterséges intelligencia, mindig lesznek olyan dolgok, amire az agy képes, a számítógépek viszont nem.

Más emlősökkel összehasonlítva az emberi agy mérete a test többi részéhez képest hihetetlenül nagy. Az elefánt agya például az állat súlyának 1/550-ét adja, a miénk viszont körülbelül 1/40-ét. Azonban az, ami megkülönböztet minket az összes többi fajtól, azon tulajdonságunk, hogy olyan összetett gondolkodásra vagyunk képesek, amely jóval túlmutat a puszta túlélésért folytatott harcon. A halak, a kétéltűek, a hüllők és a madarak például feltételezéseink szerint nem „gondolkodnak”, legalábbis az általunk használt értelemben nem. Azonban minden állat elvégez olyan mindennapi teendőket, mint az evés, az alvás, a szaporodás és a túlélés – ezen automatikus, ösztönből fakadó folyamatok az úgynevezett „hüllőagy” irányítása alatt állnak. Nekünk is megvan a magunk primitív hüllőagya, amely ugyanezen funkciókat látja el a számunkra, illetve valójában nagyrészt ez irányítja a viselkedésünket (talán még többször is, mint amennyit szívesen bevallanánk). A külső agykéreg összetettsége és nagy mérete az, amely lehetővé teszi, hogy bonyolultabb feladatokat hajtsunk végre, mint például a kutyák vagy a macskák. Agyunk e kéregszerű rétegének köszönhetően sikeresebben használjuk a nyelvet, sajátítunk el összetett képességeket, készítünk eszközöket, és alkotunk közösségeket. Az agyunk ezen részének latin megfelelője, a cortex szó szerint kérget jelent, amely ez esetben az agy redőkkel és hegy-völgyekkel teli külső rétegét foglalja magában. Mivel az agy felszíne tele van kiemelkedésekkel, annak felülete valójában jóval nagyobb, mint gondolnánk: átlagosan egy kicsit több mint 1800 négyzetcentiméter, bár a pontos számítások eredményei különböznek (elképzelhetjük például egy kiterített újság egyik lapjaként).[3] És talán valahol, e hegy-völgyek mélyén ott lapul a tudatosság forrása. Nem semmi!

Az emberi agy a becslések szerint – most kapaszkodjunk meg! – 100 milliárdnyi agysejtet vagy neuront, illetve több milliárdnyi idegrostot tartalmaz (bár ezek konkrét számát senki sem tudja, ugyanis az erre vonatkozó pontos mérések egyelőre nem lehetségesek).[4] Ezeket a neuronokat több billiónyi, sejtek közötti kapcsolódási hely (szinapszis) köti össze. Ezen kapcsolódási pontok teszik lehetővé számunkra, hogy absztrakt módon gondolkodjunk, érezzük az éhséget, emlékezzünk, racionalizáljunk, döntéseket hozzunk, kreatívak legyünk, nyelveket alkossunk, visszaidézzük a múltat, tervezzük a jövőt, erkölcsi ítéleteket hozzunk, közöljük a szándékainkat, összetett történeteket fogalmazzunk meg, véleményt alkossunk, észleljük a finom társas jelzéseket, táncmozdulatokat végezzünk, tudjuk, merre van a fent és a lent, összetett problémákat oldjunk meg, hazudjunk vagy viccet meséljünk, lábujjhegyen járjunk, kiszagoljunk egy illatot a levegőben, lélegezzünk, félelmet érezzünk, passzív-agresszív viselkedést tanúsítsunk, űrhajókat építsünk, jól aludjunk és álmodjunk éjjel, képesek legyünk olyan mély érzéseket kifejezni és megtapasztalni, mint a szeretet, kivételesen kifinomult módon elemezzünk információkat vagy ingereket, és hasonlók. Ráadásul ezek közül több feladatot egyszerre is el tudunk végezni. Az olvasó jelenleg például egy időben olvassa ezt a könyvet, iszik egy üdítőt, emészti az ebédjét, azon gondolkozik, mikor tegyen rendet a garázsban az idén, tudat alatt már a hétvégét tervezi, illetve lélegzik, sok más mellett.

Az agy minden egyes része határozott, egyedi célt szolgál, és e részek egymáshoz kapcsolódnak, hogy összehangoltan működhessenek. Ez az utolsó gondolat kulcsfontosságú az agy működésének megértéséhez. Felső tagozatos általános iskolás koromban azt tanították, hogy az agy egyes részei bizonyos célokat szolgálnak: az egyik az absztrakt gondolkodásért felelős, a másik a nyelvalkotásért, megint másik pedig azért, hogy színezéskor ne menjünk ki a vonalból. Aki járt középiskolába, és tanult biológiát, biztosan hallotta Phineas Gage történetét, aki arról volt híres, hogy túlélt egy súlyos agysérülést. Azt azonban talán kevesebben tudják, hogy a férfi szerencsétlen balesete jóvoltából a tudósok már jóval azelőtt behatóbban megismerhették az agy működését, mielőtt az annak mérését, tesztelését és vizsgálatát lehetővé tévő modern módszerek a rendelkezésükre álltak volna. 1848-ban az akkor 25 éves Phineas Gage egy vasút építésén dolgozott az amerikai Vermont állambéli Cavendishben. Egy nap, amikor épp lőport tömködött egy lyukba egy jókora, 1,1 méter hosszú, 3,2 centiméter átmérőjű és 6 kilogramm tömegű vasrúd segítségével, a por berobbant, és a tömőrúd a bal arcába fúródott. Áthaladt a fején (és az agyán), majd a fejtetőn keresztül távozott. A férfi bal szemére megvakult, azonban nem halt meg, és feltehetőleg még csak az eszméletét sem veszítette el, illetve komoly fájdalmat sem érzett – a kiérkező orvost ezekkel a szavakkal fogadta: „Most aztán lesz dolga.” A következő oldalon látható fotó (egy korai képrögzítési eljárással készült dagerrotípia) Gage-et ábrázolja felépülése után, az ominózus vasrúddal a kezében. A fényképet csak nemrégiben, 2009-ben fedezték fel és azonosították. A jobb oldalon pedig egy, a kezelőorvosa, dr. John Harlow készítette rajz kapott helyet: a vázlat eredetileg az orvos jegyzeteiben szerepelt, amelyek később a Massachusettsi Orvosszövetség kiadványaként jelentek meg.[5]

A férfi személyisége azonban nem élte túl a robbanást. Bizonyos források szerint visszafogott úriemberből rosszindulatú, erőszakos, megbízhatatlan emberré változott. Phineas Gage furcsa esete volt az első bizonyíték arra, hogy kapcsolat áll fenn az agy bizonyos részeit ért trauma és a személyiségváltozás között – ez azelőtt még sosem volt ennyire egyértelmű. Ne feledjük, hogy az 1800-as években a frenológusok (a koponyatannal foglalkozó szakemberek) még azt hitték, hogy a koponyán található dudorok méretének vizsgálata hozzásegít egy ember személyiségének meghatározásához. Tizenkét évvel a balesete után Phineas Gage 36 éves korában, sorozatos rohamokat követően meghalt. Az idegtudomány egyik leghíresebb páciensévé vált férfi esetét az orvosi szakirodalom azóta számtalanszor említette. Azonban Phineas Gage megtanított nekünk még valamit, ami kifejezetten fontos e könyv szempontjából. Bizonyos források szerint élete vége felé ismét kedvesebb emberré vált, ami arra utal, hogy az agy képes meggyógyítani és helyreállítani önmagát, még egy súlyos traumát követően is. Az agy balesettel érintett, sérült hálózatai, kapcsolódási pontjai helyreállításának folyamata a neuroplaszticitás – ez egy fontos fogalom, amelyről még szó lesz. Az agy sokkal kevésbé statikus, mint azt a múltban gondoltuk volna. Él, fejlődik, tanul és változik – egész életünkön át. E szervünk folyamatosan változó mivolta reményt jelent mindazok számára, akik szeretnék megőrizni szellemi képességeiket.

Bár Gage balesete jóvoltából szerezhettünk némi ismeretet az agy összetett szerkezetéről és a viselkedésünkkel való kapcsolatáról, újabb több mint száz év kellett ahhoz, hogy felfedezzük: az agy hihetetlen ereje nem csupán az egyes részek képességeinek köszönhető. Az összetett reakciók és viselkedési formák az e részek közötti kapcsolatok és kommunikáció eredményei. Az agyunk egyes részei különböző ütemben, életünk különböző szakaszaiban fejlődnek ki. Ez az oka annak, hogy egy felnőtt másképp és gyorsabban old meg egy problémát, mint egy gyerek, egy idős embernek gondjai akadhatnak a motorikus képességeivel, mint például a járással vagy a sötétben való tájékozódással, egy tökéletes látással rendelkező tinédzser pedig könnyedén atlétikai bajnokká válhat.

Phineas Gage fényképe, illetve a kezelésében közreműködő faluorvos, John M. Harlow rajza

Az agyról a legtöbbünknek az elme jut az eszébe, amely azzá tesz minket, akik vagyunk – a tudatosság otthona, amely ama bizonyos belső hang formájában ölt testet, azaz, ahogy sokan mondanák, azon állandó belső monológ formájában, amelyet egész nap hallgatnunk kell. Ez az az énünk, amely egész nap parancsolgat nekünk, fontos vagy épp ostoba kérdéseket tesz fel, időnként érzelmileg a padlóra küld, és döntések sorozatává alakítja az életünket. Elkápráztat az a tény, hogy mindazon féltékenység, bizonytalanság és félelem forrása, amelyet valaha átéltünk, az agy üregeiben rejlik. Illetve az agy képes arra is, hogy adatokat fogadjon, valamint reményt, vidámságot és örömöt teremtsen.

Elsősorban az elme megismerésének vágya ösztönzött arra, hogy az agyat tanulmányozzam. Azonban furcsa módon még ma sem tudjuk pontosan, az agy mely része ad otthont az elmének, a tudatosságnak, illetve hogy az egyáltalán teljes egészében az agyban található-e. Véleményem szerint ez egy alapvető kérdés. Azon vonásunk, hogy tisztában vagyunk önmagunkkal és a környezetünkkel – azaz a tudatosság –, és amelyen lényünk minden más aspektusa alapul, továbbra is megfoghatatlan. Azt természetesen meg tudom mondani, az agyunk mely részében találhatók mindazon hálózatok, amelyek a látásért felelősek, vagy azért, hogy meg tudunk oldani egy matematikai egyenletet, el tudunk sajátítani egy nyelvet, képesek vagyunk járni, vagy megkötni a cipőfűzőnket, vagy meg tudunk tervezni egy nyaralást. Azt viszont nem tudom megmondani, hogy pontosan honnan ered az öntudat, amely valószínűleg az agyműködéssel kapcsolatos több tényező együttesének eredménye – a metakogníció (a saját tudásunkról való tudás) folyománya, olyan tevékenységeké, amelyek egymással összekapcsolódva az agy több területét is igénybe veszik.

Az agyhoz eljutni aprólékosan megtervezett és nagy műgonddal kivitelezett akció. Először is felvágjuk a bőrt. Egyébként a bőrben találhatók azon érzőrostok, amelyeket le kell bénítani, hogy elvégezhessük a műtétet – magában a koponyában és az agyban (abban a szervünkben, ahova a testünket behálózó összes ideg befut) nincsenek. Ezért is lehetséges altatás nélkül agyműtétet végezni – és valószínűleg ezért nem érzett Phineas Gage szinte semmilyen fájdalmat. Az agyat borító kemény agyhártya, a dura mater is tartalmaz néhány érzőrostot, de maga az agy nem. „Nagyon meta”, ahogy manapság a kölykök mondják.

Miután beférkőztem valakinek a fejébe (szó szerint), általában egy pillanatra eszembe jut, hogy magához az agyhoz most már szinte túl könnyű is hozzáférni. Ha sikerült beosonnunk a várba (a koponyába), a trónra felülni már egyszerű. Az agy egy szagtalan, átlátszó folyadékban úszkál, és szinte semmi ellenállást nem mutat, ahogyan felnyitjuk, beleszúrunk, vizsgálgatjuk és belevágunk. Ha egy bizonyos területre túl nagy nyomást mérünk, a betegnek lebénulhat az egyik végtagja, vagy épp megsemmisítő erejű szédülés lehet úrrá rajta. Elég egy apró nyisszantás, és a páciens többé képtelen érezni a szagokat, vagy egy kicsit nagyobb vágás, és megvakul, vagy még valami annál is rosszabb történik vele. Mindig eltöprengek azon, vajon miért nem küzd az agy egy kicsit jobban.

Annak tudatában, milyen sérülékeny is az agy így műtét közben feltárva, akárhányszor csak operálok, kommandósnak érzem magam vagy talán inkább egy magasan képzett tolvajnak. A célom az, hogy bejussak, elhozzam, amit akarok – például egy tumort, egy tályogot vagy egy aneurizmát –, majd anélkül húzzam el a csíkot, hogy bárki megtudná, egyáltalán ott jártam. Szeretném olyan csekély mértékben megbolygatni az agyat, amennyire csak lehetséges.

Az agyat, talán azért, mert kemény csontréteg fedi, gyakran egyfajta fekete dobozként kezelik, és csak a be- és kimenő jelekkel foglalkoznak anélkül, hogy pontosan tudnák, mi is zajlik odabenn. Az agy kiismerhetetlen és megfejthetetlen. És talán ezért van, hogy az orvostudomány végül megmarad annál az egyszerű megállapításnál, miszerint „ami jó a szívnek, jó az agynak is”. Igazság szerint e mondás főként azért terjedt el ennyire, mert a szívet és az agyat egyaránt vérerek hálózzák be. Az agy természetesen jóval összetettebb. Ráadásul a szív – bármennyire dicsőítsék is, és legyen bármekkora mérnöki csoda – csupán egy pumpa, amelyet manapság már egy mérnöki laboratóriumban is elő lehet állítani. Az agyra viszont nem illik egyetlen igazán találó metafora sem. Ha valamilyen szörnyűséges fejsérülés folytán agyhalottá válunk, e szervünket nem lehet pótolni. Az agy nemcsak a testünk irányítóközpontja, hanem a létezésünké is. Bármennyire is próbáltuk mindeddig feltérképezni, vizsgálgatni vagy kémiai anyagokkal kezelni – még ma sem tudjuk pontosan, mitől működik, és mitől működik lassabban. Ez pedig kétségtelenül szerepet játszik abban, hogy máig nem tudjuk teljes egészében feltérképezni és hatékonyan kezelni a neurodegeneratív hanyatlást, illetve az olyan összetett agyi folyamatokat és zavarokat, mint az autizmus vagy az Alzheimer-kór.

Azonban van jó hír is: talán sosem fogjuk teljes mértékben feltérképezni az emberi agy titokzatos összetettségét, és úgy irányítani, ahogyan a szüleim az autójukat, de ez így rendben is van. Talán nem is kell tudnunk, hol lakozik a tudatosság, vagy hogy saját észlelésünk és nézőpontunk idegi szinten honnan ered. És bár nem érinthetjük meg az agyunkat úgy, mint például a bőrünket vagy az orrunkat; tudjuk, hogy ott van, csakúgy, mint a levegő, amelyet beszívunk, vagy a szél, amely végigsimítja az arcunkat. És azt is tudjuk, hogy e szervünk ad otthont egy másik elképesztő csodának, amelyet szintén nem láthatunk, érinthetünk meg, vagy nem érezhetünk, azonban egyértelműen az aggyal kapcsolunk össze: a memóriának, azaz az emlékezőképességnek. Ám a memória jóval több ennél, ahogyan a továbbiakban látni fogjuk: ez tesz minket egyedi emberré, és ez az éles, gyors, reziliens elme első oszlopa.

Érdekességek az agyról

● Az átlagos emberi agy a testsúly körülbelül 2-2,5 százalékát adja, azonban a teljes energia- és oxigénbevitel 20 százalékát használja fel.

● Az agyunk megközelítőleg 73 százalék vízből áll (a szívünk úgyszintén): ezért van az, hogy már víztartalma 2 százalékának elveszítése esetén is romlik a figyelem, a memória és egyéb kognitív képességek, ez azonban akár már egy deci víz elfogyasztásával orvosolható.

● Az agy tömege kicsit több, mint másfél kiló; a szárazanyag 60 százaléka zsír, azaz az agyunk a legzsírosabb szervünk.

● Nem minden agysejtünk ugyanolyan. Számtalan különböző típusa létezik, és mindegyik egy-egy fontos funkciót tölt be.

● Az agyunk fejlődik ki a legkésőbb. Ahogyan azt minden szülő tanúsíthatja, a gyermekek és a tinédzserek agya még nem teljesen érett, ezért fordul elő, hogy veszélyesen viselkednek, vagy nehezebben tartják kordában az érzelmeiket. Az agyunk 25 éves korunkra fejlődik ki teljesen.

● Az agyban az információk gyorsabban haladnak, mint egy versenyautó; akár 400 km/h-s sebességgel.

● Az agyunk annyi elektromos áramot termel, amellyel akár egy alacsony fogyasztású LED lámpát is működtetni lehetne.

● Az átlagos emberi agyban a becslések szerint naponta nem kevesebb mint több tízezer gondolat születik.

● Minden egyes percben 0,75–1 liternyi vér halad át az agyon – ennyivel meg lehetne tölteni egy borosüveget, sőt, még maradna is. Minden egyes percben!

● Az agyunk kevesebb idő alatt dolgoz fel egy vizuális ingert, mint amennyi egyetlen pislantáshoz kell.

● Az agy memóriaközpontjaként ismert hippokampusz mérete kísérleti adatok alapján jóval nagyobb azon emberek esetében, akik kognitív feladatokban gazdag munkát látnak el. A londoni taxisok például igazi szellemi edzést végeznek, miközben az angol főváros 25 ezer utcáján navigálnak végig. Bár a GPS-nek köszönhetően valószínűleg az ő memóriaközpontjuk mérete is egyre csökken.

● Az agyműködésünk meglepően fiatal korban, mindössze 24 évesen, mielőtt elérné végső érettségi szintjét, lassulni kezd; azonban bizonyos kognitív képességeink más-más életkorban vannak a csúcson. Így mindegy, hány évesek vagyunk; valószínűleg van olyan dolog, amelyben továbbra is egyre jobbak leszünk. Egy szélsőséges példa erre a szókincs, amely csupán akár a hetvenes éveink elejére válik a leggazdagabbá![6]

A MEMÓRIA, A GONDOLKODÁS ÉS A MAGAS SZINTŰ MENTÁLIS MŰKÖDÉS ALAPJAI

Az emlékezet, ahogyan az ókori görög drámaíró, Aiszkhülosz mondta, minden bölcsesség anyja. Azonban anyja minden másnak is, amik vagyunk. A nagymamánk főztjének illata, a gyermekünk hangja, elhunyt édesapánk arca, egy húsz évvel ezelőtti nyaralás izgalmai: ezen emlékek alakítják jelen életünk tapasztalatait, illetve ruháznak fel öntudattal és önazonossággal. Az emlékeinknek köszönhetően érezhetjük magunkat elevennek, ügyesnek és értékesnek. Abban is segítenek, hogy otthonosabban mozogjunk adott környezetben vagy bizonyos emberek társaságában, hogy össze tudjuk kötni a múltat a jelennel, és terveket készíthessünk a jövőre nézve. Még a rossz emlékek is hasznosak lehetnek, hiszen segítenek elkerülni bizonyos helyzeteket, és jobb döntéseket hozni.

A memória a legszélesebb körben ismert kognitív funkció; egy magasabb szintű agyi tevékenység. A memória mellett a kognitív képességek közé tartozik még a figyelem, az írás, az olvasás, az absztrakt gondolkodás, a döntéshozatal, a problémamegoldás, illetve olyan hétköznapi feladatok ellátása, mint a vezetés közbeni tájékozódás, a borravaló kiszámolása egy étteremben, az elfogyasztott ételek jótékony vagy káros hatásainak felismerése vagy különböző művészek munkáinak elismerése. A memória az összes tanulási folyamat alapköve, hiszen itt tároljuk a tudást, és dolgozzuk fel azt. A memóriánk dönti el, megéri-e megtartani egy-egy információt, illetve hogy az hova illeszkedik a korábban elsajátított és eltárolt adathalmazon belül. A memóriánkban tárolt információk segítenek feldolgozni az új tapasztalásokat.

Sokunk azonban összetéveszti a memóriát a „memorizálással”. Egyfajta raktárként tekintünk a memóriára, ahol a tudásunkat tároljuk, amikor nem használjuk azt; ám ez a hasonlat nem állja meg a helyét, ugyanis a memóriánk nem statikus, mint egy fizikai épület. Az emlékeink folyamatosan változnak, ahogyan új információkat fogadunk be és értelmezzük őket. Az agyunk szempontjából a jövőbeli, új információk és tapasztalatok megváltoztathatják a múltról őrzött emlékeinket. Közelítsük meg ezt az evolúció szemszögéből: nem feltétlenül jelent előnyt a túlélés tekintetében, ha képesek vagyunk visszaidézni egy adott esemény minden egyes apró részletét. A memóriánk feladata inkább abban áll, hogy segítsen felépíteni és fenntartani az életről alkotott egységes képünket, amely illeszkedik saját énünkhöz, ugyanakkor, ahogyan újabb és újabb tapasztalatokat szerzünk, folyamatosan változik. Többek közt ez a dinamikus működés az oka annak, hogy az emlékeink nem a múlt objektív, pontos leképezései. Meglehetősen gyorsan torzulhatnak vagy változhatnak még azon személyek esetében is, akiknek egyébként jó a memóriájuk. Évekkel ezelőtt írtam egy cikket Tapsi Hapsiról és Disneylandről. Elizabeth Loftus pszichológiaprofesszor kutatásának eredményeit dolgoztam fel, aki Disney-karakterek képét ábrázoló reklámokat mutatott a vidámpark látogatóinak. A hirdetések egy részében Tapsi Hapsi szerepelt, és azon látogatók közül, akik látták ezeket a reklámokat, sokan meg voltak győződve róla, hogy Tapsi Hapsival is találkoztak Disneylandben, sőt, még kezet is fogtak vele. Többen a lógó füleiről is beszámoltak, illetve elmesélték, hogy répát rágcsált, s azt mondta, „Mi a helyzet, doki?”, és hasonlók. A probléma mindezzel csupán annyi, hogy Tapsi Hapsi a Warner Brothers karaktere, így Disneylandben sosem láthatnánk. Elizabeth Loftus kísérletével igazolta, az emlékek milyen könnyen beágyazhatók és manipulálhatók.

Most képzeljük el, hogy elolvasunk egy cikket egy magazinban, újságban vagy az interneten. Ahogyan az új információkat feldolgozzuk, a memóriánkban már jelen lévő információkhoz nyúlunk. Illetve ezen új információk bizonyos, már belénk ivódott, csakis ránk jellemző meggyőződéseket, értékeket és gondolatokat is megidéznek, amelyek segítenek nekünk feldolgozni és értelmezni, valamint a világképünkbe beilleszteni az adott információt. Majd eldönthetjük, hogy megtartjuk-e (a már eltárolt információk módosítása mellett), vagy pedig elfelejtjük. Így, miközben az említett cikket olvassuk, a memóriánk az új információk elraktározása és azok helyének kialakítása következtében folyamatosan módosul; illetve másképpen is kapcsoljuk hozzá az új információt a régi, immár némileg módosult információkhoz. A memóriánk működése igen összetett, és valószínűleg egész másmilyen, mint amilyennek mindeddig gondoltuk. Ám fontos tudnunk, hogy az emlékezés alapvetően egy tanulási folyamat – a bejövő információk folyamatos értelmezésének és feldolgozásának eredménye. És akárhányszor csak használjuk a memóriánkat, az mindannyiszor módosul. Ez fontos. Ha szeretnénk fejleszteni vagy szinten tartani a memóriánkat, először is meg kell értenünk, hogyan működik, és mit jelent az adott ember számára.

Hajlamosak vagyunk aggódni, ha nem jut eszünkbe egy-egy név, vagy elfelejtjük, hova tettük a kulcsunkat; ám azt sem szabad elfelejtenünk: ahhoz is szükségünk van az emlékezőképességünkre, hogy akármilyen szakmát űzünk is, jó előadók, illetve jó szülők, testvérek, barátok, újító szellemű emberek vagy mentorok legyünk. Akár arra a memóriára gondolunk, amelyre kognitív képességeink élethosszig tartó tökéletes működésének megőrzéséhez és a demencia megelőzéséhez van szükségünk, akár pedig arra, amelyik ahhoz kell, hogy mindennapi feladataink és kötelezettségeink teljesítésekor tökéletes teljesítményt nyújthassunk. Mindig ugyanarról a dologról, ugyanarról a memóriáról beszélünk. Azért mutatom be ilyen részletesen ezt az egészet, mert minél jobban megértjük az emlékezőképességünk működését, annál erősebbé válik majd bennünk az igény arra, hogy fejlesszük azt.

A neurológusok nem is olyan régen még mindenféle metaforák használatával írták le a memóriát, például egy iratszekrényhez hasonlították, amelyben különálló „memóriafájlokat” tárolunk. Ma azonban már tudjuk, hogy az emlékezőképességet nem lehet ilyen tárgyszerűen jellemezni; az annál sokkal összetettebb és dinamikusan változó. Azt is tudjuk, hogy a memória nem köthető az agyunk meghatározott részéhez – az az e szervünk egészében történő, aktív együttműködés eredménye, amelyben annak tökéletes működése esetén az agy gyakorlatilag összes területe szerepet játszik. Ezért is tűnnek ígéretesnek az új kutatások a memória fejlesztése tekintetében. Mivel a memória egy rendkívül kiterjedt hálózat formájában működik, és e hálózaton belüli interakciókat alacsony frekvenciájú, lüktető rezgések, úgynevezett thétahullámok segítségével irányítja, a neurológusok különböző módszereket kerestek arra, hogy noninvazív elektromos árammal stimulálják az agy kulcsfontosságú területeit, hogy ezzel összehangolhassák az ideghálózatokat, mintha csak egy karmester hangolná a vonósokat a szél dallamához. Ezen kutatások és az ezek nyomán megszülető lehetséges kezelési módok még gyerekcipőben járnak, azonban a várakozások szerint egy nap képesek lehetünk arra, hogy egy hetvenéves ember memóriáját évtizedekkel megfiatalítsuk.

Ha megkérdezném az olvasótól, mit vacsorázott tegnap, meglehet, hogy egy kép jelenne meg a szeme előtt. Talán egy tányér csirke marsaláé, esetleg egy tál csilis babé. E lelki szemeink előtt megjelenő kép nem valamiféle sikátor mélyén üldögélt az idegeinkben arra várva, hogy felidézzük. A vacsora képe különböző, az agyban zajló folyamatok lenyűgözően bonyolult együttesének eredménye, amelyben több ideghálózat is részt vesz. Egy-egy emlékkép előállítása során különböző, szerte az agyban megtalálható, rácsszerűen elhelyezkedő sejtekből kinyert „pillanatképeket” vagy benyomásokat gyúrunk össze. Más szóval, a memóriánk nem egyetlen rendszer, hanem különböző rendszerek hálózata, amely mindegyike egyedi feladatot lát el az emlékképek bevésése, megőrzése és felidézése területén. Amikor az agyunk hétköznapi működése során információkat dolgoz fel, ezen rendszerek mindegyike egymással összhangban dolgozik azon, hogy képesek legyünk az összefüggő gondolkodásra. Így egyetlen emlékkép is egy összetett folyamat eredménye. Gondoljunk a kedvenc háziállatunkra. Tegyük fel, hogy ő egy kutya, akit Boscónak hívnak. Amikor elképzeljük őt, nem egyetlen, a kutyát ábrázoló képet hívunk elő az agyunk egy bizonyos részéből. Eszünkbe jut az eb neve is, illetve a külseje, a viselkedése, az ugatásának hangja. Az iránta táplált érzéseink is megjelennek. Bosco emlékképének minden egyes eleme az agy más-más részéről érkezik, azaz a végeredmény előállításáért számtalan különböző agyi terület felelős. Az agyat tanulmányozó tudományos szakemberek még csak kapiskálják, hogyan állnak össze ezek a részek egybefüggő egésszé. Elképzelhetjük így is: amikor előhívunk egy-egy emlékképet, mintha csak egy hatalmas kirakóst állítanánk össze úgy, hogy elsőnek egy-egy darabot illesztünk egymáshoz. Ahogyan a részek összeállnak, összekapcsolódnak, és egy egészet alkotnak, lassan kialakul egy történet, megmutatkozik egy kép, illetve hozzáférhetővé válik a tudásanyag. Ez a kirakós pedig egyre nagyobbá és nagyobbá válik, így egyre több értelemmel telik meg. Mire az utolsó darab is a helyére kerül, minden információ rendelkezésre áll a teljes „emlékkép” megjelenítéséhez. Ezen analógiából kiindulva láthatjuk, ahhoz, hogy a memóriánk jól működjön, a kirakós játék megfelelő darabjainak jelen kell lenniük, és megfelelő módon kell összekapcsolódniuk – e folyamat nagyon hasonló ahhoz, mint amikor az agyunk különböző területein tárolt információkat rakjuk össze értelmet hordozó egésszé. Ha egyes darabok hiányoznak, vagy nem állnak össze úgy, ahogyan kellene, az adott emlékkép nem lesz megfelelő. Rések és lyukak tátongnak majd rajta, a végeredmény pedig zavaros lesz.

A zene is e folyamat érzékletes példájául szolgál. Ahhoz, hogy előadhassunk egy dalt, először is fel kell idéznünk a szövegét, majd el kell énekelnünk. Ebben jellemzően az agy bal oldala, egészen pontosan a temporális lebeny játszik szerepet. A dalszöveg eléneklése összetettebb feladat, mintha csupán szavalnánk, hiszen a megfelelő, a nonverbális memóriáért (mint a hangmagasságért vagy hangszínért) felelős fali és temporális lebenyeket kell bevonnunk e tevékenységbe. Mindezen információnak át kell áramolnia a bal féltekéből a jobba, és a jobból a balba, hogy az agy összehangolhassa és összegezhesse az adatokat. Ha pedig a dal ritmusát is el szeretnénk találni, ez általában az agy hátsó részén található cerebellum vagy kisagy feladata lesz. Így már biztosan érthetőbb a dolog. Ha funkcionális mágneses rezonancia vizsgálatot (fMRI) végzünk valakin, aki éppen énekel, a megjelenő kép olyan lesz, mintha csak egy fényjátékot néznénk a tiszta, koromfekete égen. És mégis léteznek olyan emberek, akik előrehaladott demenciával is képesek gond nélkül felidézni a gyermekkorukban hallott dalokat. Ennek oka, hogy az agyuk különböző területei továbbra is képesek összedolgozni és együttműködni még akkor is, ha a memóriarendszer egyes részei kezdenek tönkremenni.

Ugyanezen bonyolult folyamat zajlik le akkor is, amikor egy látszólag egyszerű műveletet hajtunk végre, például autót vezetünk. Az agysejtjeink egy bizonyos csoportja őrzi azt a tudást, hogyan is kell működtetni egy járművet; egy másik csoportja, hogy miként tájékozódjunk az utcákon, hogy elérjünk az úti célunkhoz; megint egy másik a közlekedés szabályainak felidézéséért felelős; és ismét csak egy másik azon gondolatokért és érzésekért, amelyek magát a vezetés élményét kísérik, beleértve a többi autós és köztünk kialakuló meleg helyzeteket. E mentális folyamatoknak és kognitív idegi működéseknek még csak tudatában sem vagyunk, ám azok valahogyan mégiscsak csodálatos harmóniában dolgoznak együtt azért, hogy megteremthessék a vezetéssel kapcsolatos általános élményünket. Valójában különbséget sem tudunk tenni az emlékezés és a gondolkodás között; azt azonban tudjuk, hogy ezek szorosan összefüggenek egymással. Ezért sem fejleszthetjük az emlékezőképességünket igazán hatékonyan azzal, ha mindenféle memóriatrükköket és hasonló módszereket használunk – bár ezek a memóriánk bizonyos összetevőinek erősítése terén valóban hasznosak lehetnek. Ám a lényeg ez: ha kognitív szinten szeretnénk megőrizni és javítani az emlékezőtehetségünket, az agyunk minden egyes területét fejlesztenünk kell.

A kutatóknak még nem sikerült pontosan feltérképezniük, hogyan is működik az agy, hogyan állítja össze az emlékképeket, és idézi vissza az információkat, ám épp elég használható tudást szolgáltattak már ahhoz, hogy megbízható adatokat vonultathassunk fel e csodálatos képességünkről.

Egyszerűbb elképzelnünk az emlékezés folyamatát, ha három fázis egymásutánjaként gondolunk rá. Ezek pedig: bevésés, megőrzés és felidézés.

Jegyzetek

Az alábbi, messze nem teljes listában olyan tudományos tanulmányok és más források szerepelnek, amelyek segíthetnek az olvasónak többet megtudni a könyvben körüljárt témákról. Az általam említett tanulmányok pontos címét is feltüntettem. Szívem szerint az összes olyan tanulmányt felsorolnám itt, amelyet a témában elolvastam, ám úgy a lista több ezer elemet számlálna. Arra viszont ez a rövidített verzió is megfelel, hogy ajtót nyisson a további kutakodás előtt.

[1] Gyakran halljuk, hogy az emberi agyban annyi – ha nem több – idegsejt van, mint amennyi csillag a Tejúton. E meglehetősen általános érvényűvé vált analógia a neuronok hihetetlen mennyiségének érzékeltetése végett született, valójában azonban sem az idegsejtek, sem a galaxisunkban található csillagok számát nem ismerjük. A legújabb becslések szerint körülbelül 86 milliárd idegsejt található az emberi agyban és 200–400 milliárd csillag a Tejúton. Tehát talán több a csillag, mint az idegsejt. De ismétlem, az analógiát nem kell szó szerint értenünk, és az ezen számok meghatározására szolgáló módszerek sem hibátlanok. A fenti rejtély izgalmas magyarázatát olvashatjuk Bradley Voytek cikkében: Are There Really as Many Neurons in the Human Brain as Stars in the Milky Way?, Nature, 2013. május 20.

[2] A James D. Watsonnak tulajdonított idézet az alábbi könyv előszavában szerepel: Sandra Ackerman: Discovering the Brain, Washington DC, National Academies Press, 1992.

[3] Az emberi agykéreg átlagos méreteire vonatkozó számítások eredménye 1400 és több mint 1800 négyzetcentiméter között mozog. A témában lásd: Michel A. Hofman: Evolution of the Human Brain: When Bigger Is Better, Frontiers in Neuroanatomy 8 (2014. március): 15.

[4] Ezt a 100 milliárdos számot máig egyetlen megbízható tudományos folyóirat sem erősítette meg. Ez mindössze egy különböző méréseken alapuló, informális közlésekre építkező becslés. Érdekes módon Suzana Herculano-Houzel és munkatársai 2009-ben publikáltak egy tanulmányt, amelyben egy újfajta mérési módszer, illetve az annak segítségével meghatározott 86 milliárdos szám szerepel. Lásd: Equal Numbers of Neuronal and Nonneuronal Cells Make the Human Brain an Isometrically Scaled-up Primate Brain, Journal of Comparative Neurology 513, no. 5 (2009. április): 532–41., illetve a témával kapcsolatos TED-előadás: www.ted.com/speakers/suzana_herculano_houzel.

[5] John M. Harlow: Recovery from the Passage of an Iron Bar through the Head, Publications of the Massachusetts Medical Society 2, no. 3 (1868): 327–47. Újranyomás: David Clapp & Son (1869).

[6] Az aggyal kapcsolatos további érdekes adatokért és információkért lásd a www.brainfacts.org weboldalt.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-1-266-3778

00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen