Lydia

&

Gabe

Ha

meghallgatnál…

A „Ha gondolnál rám…” spin-off kötete

E L L Y N E

Fülszöveg

Lydia Kenningtone két évvel ezelőtti nyara nem volt egyszeri, mivel szörnyi erőszak szemtanújává vált. A bírósági ügyek, a látottak okozta tehetetlenség viharában két évig terápiára kellett járnia, hogy fel tudja dolgozni azt, ami történt. Tinsley Rivera segítségével azonban sikerült

visszarázódnia a mindennapokba. Eleinte kizárta életéből a lányt, hogy ne kelljen visszaemlékeznie a fájdalmára, de végül közel engedte magához olyannyira, hogy barátok lettek.

Lydiát most már csak egyetlen egy személy zavarja igazán. Gabriel Rivera, aki egy késő esti beszélgetésnek köszönhetően - ami Lydia és Tinsley között zajlott -, mindenről tudomást szerzett.

Gabe önjelölt védelmezővé válik, amit Lydia nem tud mire vélni, mivel ők ketten, ki nem

állhatják egymást. Elméletileg…

Lydia

Most

Pokolba a középsulis bulikkal…

Azt hinné az ember, nem annyira vad, mint egy diákszövetségis összeröffenés, de tévedtem. Rosszabb.

Igaziból csak annak reményében tértem be a Hamilton házba, hátha kicsit kikapcsolódhatok, találkozhatok a volt tánccsapatom tagjaival, nosztalgiázhatunk, és újra annak a gondtalan iskola „királynőnek” érezhetem magam, mint hajdanán, de az univerzum úgy gondolta, ma este túl sokat kérek tőle. Erről is csak a „Bajos csajok” tehetnek. Rachel McAdams az egésznek az oka.

Végül úgy döntöttem elindulok haza, kiszellőztetem a fejemet, és próbálom elkerülni éjnek évadján anyámat, akit csak udvariasságból látogattam meg most a téli szünet, és vizsgaidőszak ideje alatt.

Fogalmam sincs, hogy hova vezet ez az egész, az új kezdet, meg új esélyek, és egyéb túl könnyen adott tanácsok a pszichológusomtól, de minél jobban próbálom elengedni azt, hogy hogyan fest a cél, annál bizonytalanabb vagyok.

Már éppen betértem volna az éjfélig nyitva tartó kis kávé shop-ba, amikor Gabe Rivera lefékezett mellettem az út szélén.

Nos, valójában ennek már szerintem vagy tíz perce.

Azóta is a járdán állok, a fejemre ereszkedett sokkal, és őt bámulom. Mi a francot akarhat?

Látom, ahogy fáradt sóhajt hallat, és egyik kezével a lenőtt hajába túr.

– Most beszállsz, vagy mi lesz? Felvonom a szemöldököm.

– Mi van?

Igen, az univerzumtól tényleg túl sokat kérhettem ma. Sőt, ha jól látom, átlökött egy teljesen másik dimenzióba, ahol Gabe Rivera úgy döntött, hogy szóba áll velem.

Türelmetlenül kezd el dobolni a kormányon.

– Megkérdeztem, jössz-e vagy sem. Süket vagy?

Úgy néz ki itt is hasonlóan paraszt, mint a saját világomban.

– Nem megyek. Miért mennék? Szedj fel valaki mást – intek a Hamilton ház felé a fejemmel, és még mindig nem tudom letörölni arcomról az értetlenséget.

– Haza akarlak vinni, nem megdugni, te hülye liba – dörren fel. Ó…

Az a baj, hogy nála nem lehet tudni, hogy valójában mik is a szándékai. Gimi óta az egyik legnagyobb játékos, akit ismerek. Nem véletlen nem kedvelem.

Na meg mondjuk van ott más is, de arról nem beszélünk. Soha, senkinek!

Ahogy visszagondolok a régi időkre, tényleg megérdemlek egy fuvart, így negédes mosollyal az arcomon, beszállok mellé.

Még egy fújtatást hallok, mielőtt kikanyarodna vissza az útra.

– Egyébként meg mi a fenét keresel kint egyedül éjszaka? – szegezi nekem a kérdését.

– Hamiltonéknál voltam. Meglepetten néz rám.

– Nem tudtam, hogy ennyire leadtad.

Felhorkanok.

– Nem is. Azt hittem, találkozom a régi csapattársaimmal – vallom be.

– Szar, ha Tinsley nincs itthon, mi? Rajta kívül nincs itt senkid.

Egész testemben megfeszülök a heccelésétől, és gyilkos pillantást lövelek felé.

– És te? Mit keresel itt? – kérdezek vissza, mire ő is hasonlóképp megfeszül, és félrepillant.

– Csak erre jártam. Kocsikáztam egyet.

– Aha – nézek rá fejcsóválva. – Szarul hazudsz.

– Te is – pillant felém.

Elfordítom róla a tekintetem és az utat figyelem.

– Kávézni indultam, szóval, ha a shopnál kiraksz, jó lesz.

– Nem hagylak egyedül éjszaka – kontrázik rá.

– Neked meg mégis mi bajod? Felveszel az éjszaka közepén, aztán meg játszod a megmentőt? – kérdezem hitetlenkedve és őszintén meglepődve.

De most tényleg. Ez vagy egy másik dimenzió, vagy balesete volt, és kitörlődött az agyából minden, ami az elmúlt három-négy évben történt?

Felvont szemöldökkel néz rám.

– Menstruálsz, vagy mi a szar?

Megrándul a szám széle, pont, mint az övé, de nem hagyom, hogy megnevettessen. Ennél kicsit több büszkeség tombol bennem sajnos, vagy nem sajnos.

– Én is kávézni indultam, szóval, ha képes vagy negyedórára elrakni a késedet, akkor megejthetjük együtt. Aztán hazaviszlek, és a büdös életben nem állunk szóba egymással.

– Hu, ez… igazán csábító, köszönöm!

Az út további része szerencsére csendben telik, és még akkor sem szólunk egymáshoz, amikor kiszállunk a kocsijából és a shop felé vesszük az irányt, ahol nincs nagy sor. Kénytelenek vagyunk egymás mellett kiállni ezt a pár percet, és csak remélni tudom, hogy ez túl kevés idő ahhoz, hogy megöljük a másikat.

Két volt sulitársunk furcsálló tekintettel méregetnek minket. Nem hibáztatom őket, senki nincs hozzászokva ahhoz, hogy Gabe Rivera és Lydia Kenningtone egy légtérben tartózkodjon egymással. Viszont most kint állunk, tehát ez egyáltalán nem gáz.

Legalábbis szerintem.

Miközben várjuk a sorunkat, jól megfigyelem Tinsley bátyját. Emlékszem, utoljára a gimiben volt így lenőve a haja. Az elmúlt években mindig rövidre vágatta, arcát pedig enyhe borosta keretezte. Most nem. Teljesen tiszta, így az érzéki ajkai is tisztán kivehetőek. Hasonlóan igéző zöld szemei vannak, mint a tesójának, amikkel most éppen rám sandít.

– Mi a fenéért bámulsz? Hunyorogni kezdek.

– Mondták már, hogy úgy festesz ezzel a hajjal, mint a Dawson és a haverokban, Jensen Ackles?

– Akkor tényleg rohadt dögös lehetek – sóhajt fel színpadiasan.

Amikor már végre kikérjük az italunkat, én egy cappuccinót, Gabe pedig egy feketekávét, meghallom a mögöttünk állók beszélgetését.

– Hallottad? Rick húga itthon van. Biztos baromi gáz lehet neki az, amit a bátyja csinált – szólal meg a lány, mire a pasija vagy kije, válaszol.

– Ja, elég gáz. Szegény lány, akit úgy helyben hagyott…

A szívem hevesen kezd el verni a gondolatra, hogy Rick nevét hallom.

Azét, aki nem csak egy, de több életet is tönkretett.

Ő volt az, aki megerőszakolta a volt sulitársamat, én pedig ott voltam mellettük…

Gabe feszülten pillant hátra, majd odanyújtja nekem a kávét, én pedig igyekszem elrejteni az arcomat, hogy a mögöttünk állók ne lássanak meg.

A kocsi felé lépdelek, ő pedig hirtelen megállít, és maga felé fordít, amikor mellém ér.

– Minden oké? – néz rám kérdőn. Nem, semmi nem oké.

Nincs kedvem itthon lenni. Nincs kedvem vele lenni. Egyszerien, nincs kedvem senkihez és semmihez.

– Figyelj, inkább hagyjuk ezt – szólalok meg hirtelen. – Nincs kedvem ehhez, jó?

A zsebemhez nyúlok, és kiszedek onnan pár dolcsit.

– Hülye vagy? Most komolyan az a bajod, hogy meghívtalak kávézni?

– fakad ki értetlenül, miközben elutasítja a pénzt.

– Nem, hanem ez az egész – mutatok közénk. – Miért vagy velem kedves? Miért csinálod ezt? Eddig sosem érdekeltelek.

Nem beszélek hangosan, nem is vagyok mérges, egyszerien csak… kétségbeesett és zavarodott.

– Nagyon jól tudod, hogy ez nem igaz! – mutat rám dühösen. Oké, ő talán mérges.

– Mi van?

– Kurvára érdekeltél, ezt te is tudod. Nem megyek olyan lány után, aki ne érdekelne.

Kezeimet karba teszem, már amennyire lehetséges a gőzölgő kávéspohártól. Inkább csak szerencsétlenül gyiröm egyik kezemet a másik alá.

– Tényleg? Érdekes, Gabe – bólintok rá. – Akkor talán nem kellett volna fogadást kötnöd rám!

Úgy néz rám, mintha megütöttem volna.

– Tudod mit? – lép elém. – Elegem van abból, hogy úgy csinálsz, mintha te egy kibaszott szent lennél! Hidd el, tisztában vagyok a hibáimmal, de gondolj csak bele édesem, ez mennyire szemét dolog ahhoz képest, hogy te végignézted, ahogy megerőszakolnak valakit, és nem hívtál segítséget?

Szavai olyan élesen vájnak belém, hogy uralkodnom kell magamon, nehogy elbőgjem magam előtte.

Helyette akkora pofont levágok neki, hogy még a tenyerem is belefájdul.

Meg sem kísérlem elrejteni azt, mennyire rohadtul nem tartom fairnek, hogy a legfájdalmasabb titkommal szúr vissza egy olyan dologért, amiről csak és kizárólag ő tehet!

– Lydia, minden oké? – kérdezi Mr. Baker.

Egyenruhában van, így gondolom ma ő az ügyeletes éjszaka. Jól betankolt, mert, egyik kezében egy hatalmas cukrozott fánk, másikban egy doboz kávé, miközben gyanakodva méregeti a mellettem álló Gabe- et.

Istenem, annyira megérdemelné ez a fiú, de annyira… Akkor miért nem teszem meg?

Lydia Kenningtone vagyok, egy szemét picsa. Ja, megtehetem.

– Nem igazán – túrok a hajamba. – Gabriel nemrég lehúzott egy sört, most pedig rá akar venni, hogy beszálljak mellé a kocsiba. Én felelős polgár vagyok, uram.

Kenneth Baker az igencsak döbbent Gabe-re pillant, és megrovó tekintettel megcsóválja a fejét.

– Akkor fiam, azt hiszem jobb, ha bejössz velem az őrsre.

– Mi van? Nem ittam! Ez hazugság.

– De rá akarsz valamit erőltetni a hölgyre az akarata ellenére?

Hah, Kenneth ismer engem. Tudja, hogy nyomós okom van rá, ha valakit őrsre küldök. Ha nem ivott, és ez kiderül, akkor is egy parasztként viselkedett velem. Nem fog neki megártani egy-két óra cella.

Gabe feszülten néz rám, és mosolyt erőltet magára.

– Azt hiszem, igen, de már látom, nem volt értelme, uram. A vesémig hatolnak azok a szexi zöld szemek.

– Akkor fiam – veszi a fánkot a szájába Kenneth. – Arra a kocsi. Lydia?

Hazavigyelek?

– Nagyon megköszönném – nézek rá hálásan.

Azt hiszem, Gabe ha tehetné, most elhányná magát. Megértem.

Én is      hánynék attól      a beszélgetéstől,      amit      az      imént      levágtunk egymással.

Lydia

Három évvel ezelőtt

A próba után a padon pakolok bele a táskámba, és próbálom nem felszívni magamat azon, hogy Sarah Hope megpróbálta megint szabotálni az egész koreográfiámat.

Igazából úgy kellett neki.

Nálam egyszer szemtelenkedik az ember és repül.

Az sem igazán hat meg, hogy az anyja képes még kitagadni is, ha nincs bent a csapatban.

Ez már az ő baja. Majd megtanulja, hogy az életben nem mindig adódik második esély.

Na meg kit érdekel?

Az én anyám is egy szemét, mégsem sajnáltatom magam.

Felnyalábolom az újonnan kapott barna bőrtáskámat, és átszelem a pályát, vigyázva arra, hogy ne zavarjam meg a fiúk edzését, akik, ha jól látom, nem is a mi sulinkba járnak, és jóval idősebbek is.

– Jégkirálynő közelít – kurjantja el magát Crage, aki tavaly még felettem járt, idén pedig a nyugati partra ment továbbtanulni. Csak egy édes mosollyal az arcomon bemutatok neki.

Kezeit maga elé emelve kacsint rám, majd újra arra koncentrál, hogy elkapja a labdát.

Végül nem sikerül, mert az a lábamnál landol.

Lerakom a táskámat, hogy felvegyem, és visszadobjam a gazdájának, amikor Gabe Rivera felém szalad.

Arca      érdeklődővé      válik,      amikor      megáll      mellettem,      én      pedig visszanyújtom neki a labdát.

– Kösz, és bocs. Crage egy seggfej – pillant a háta mögé.

– Nem újdonság – válaszolom, miközben felveszem a táskámat.

– Lydia, ugye? – mutat rám. – A húgom évfolyamtársa vagy.

– A húgod pedig…

– Tinsley Rivera. Tudtam egyébként.

– Igen, ő… eléggé csendes.

– Csak itt – horkan fel, és egy pillanatra elfordítja a tekintetét, de végül ismét rám talál. – Emlékszem rád – bólint rá. – Sokkal rövidebb volt a hajad – mutat a vörös hullámokra.

– Tudod, általában, ha az ember hagyja, meg tud nőni. Bostonban élsz, nem?

– Néha hazajár az ember – válaszolja lazán, miközben mosolya egyre szélesebbé válik.

– Akkor hát, üdv újra itthon – mosolyodom el kedvesen, ezzel teljesen ellentmondva annak, amit anyámtól tanultam.

Légy szemét, mert akkor félnek tőled. Ha félnek, akkor pedig tisztelnek. Ennél nagyobb erény nincs az életben.

Az igazság az, hogy ahogy felnövök és saját öntudatra ébredek, egyre inkább megkérdőjelezem ezeket a berögződéseket.

– Tudod, nem is vagy te olyan szemét, mint amilyennek mutatod magad.

Már éppen hátat fordítottam, amikor ezt hallván lassan visszafordulok.

Gabe még mindig ugyanott áll.

– Tessék? – kérdezek vissza értetlenül.

– Kedves vagy – mutat rám. – Ott belül. Kíváncsi lettem. Aztán minden szó nélkül, ő fordít végül hátat nekem.

Gabe

Most

Csak azért mentem bele a játékba, mert pöcsfej voltam, és nemhogy a pofont megérdemeltem, de még a rohadt cellát is.

Végül kicsit több időt töltök bent, mint kellene.

Komolyan. Kenneth már harmadszorra szól, hogy hoztak valakit, és haza kéne mennem.

Én csak a padon ülök sanyarú sorsom felett vinnyogva, amikor a fószert megbilincselve a cella elé vezeti.

– Gabe, haza kell menned!

– Küldd be mellém. Hátha megkésel. Még azt is megérdemelném.

– Elmondanád végre mi a frászt miveltél azzal a lánnyal? – sóhajt fel.

Végül felállok és kilépek a nyitott cella ajtón. Amikor elsétálok mellette, megállok és minden kertelés nélkül válaszolok.

– Kihasználtam, aztán meg dobtam.

.

Sose felejtem el azt az éjszakát, amikor kihallgattam Tinsley és Lydia beszélgetését. Enyhe sokként ért az, hogy a húgom látogatja őt, aztán az is, amikor a lány elkezdett átjárni.

Szent meggyőződésem volt az, hogy miattam teszi, hogy ezzel is bosszút álljon rajtam, de sajnos rá kellett jönnöm, tényleg hidegen hagyom a csajt.

Most mégis itt állok a nagymamám kertjében, a legnagyobb hidegben, úgy beöltözve, mint egy eszkimó, ő pedig úgy bámul rám, mintha én lennék az életet adó víz.

Még az ásóra is rátámaszkodom, és várok, hogy ismét magánál legyen.

– Te mi a fenét keresel itt? – szegezi rám azt a tüzes tekintetet.

Az elmúlt három évben állandóan került engem, még akkor is, amikor nálunk volt. Péntek éjszaka óta, amikor végre ismét kitüntetett a figyelmével, pontosabban a dühével, elkezdtem reménykedni.

Kurvára hiányzott.

– Ezt nekem kéne kérdeznem, nem? – vonom fel a szemöldökömet. – Ez a nagyanyám háza.

– Igen, amiben én lakok, amíg ő Izlandon van a nagynénéteknél.

Tinsley adta oda a kulcsot – közli velem.

– Ja, tudom.

Lydia felvonja egyik szemöldökét. Próbálom nem elröhögni magam rajta.

– Akkor? Mégis csak nekem kéne kérdeznem. Mit keresel itt, ha tudtad, hogy itt vagyok?

– Csigavér – döföm az ásót a földbe. – Megígértem neki, hogy elültetek egy ezüstfenyőt a kertjében. Ennyi az egész.

Lydia meglepetten nézi a csemetét.

– Ezüstfenyőt? Ezt kérte tőled?

Persze, a legnagyobb fagyban… Ez is csak most juthatott az eszembe.

– Ja – bólintok rá. – Miért?

Megrázza a fejét, és elkapja a tekintetét.

– Nem fontos. Akkor hagylak.

Hátat fordít, bennem pedig megszólal a vészcsengő.

Egyből utána kiáltok.

– Bocsánat!

Hirtelen megáll, és döbbenten néz hátra.

– Mi van?

– Bocsánattal tartozom. Szégyellem azt, ahogy beszéltem veled pénteken.

– Szégyellheted is – bólint rá.

– De felcsesztél. Unom azt, hogy folyton menekülsz, és három éve nem bírsz meghallgatni.

Figyelem, ahogy a kis dús ajkak szétnyílnak, és egyből beindul a fantáziám. Igyekszem elizni az oda nem illő képeket, miközben ő felém lépdel.

– Én csesztelek fel? – kérdezi halkan.

– Igen. Sosem hagytad, hogy elmagyarázzam.

– Gabe, kihasználtál. Ezen nincs mit szépíteni. Vagy nem így volt?

– De igen – vágom rá. – Így történt, és nem is szépíteni akarok rajta.

– Akkor mit?

– Az Istenverte igazat – emelem fel kezemet tehetetlenül.

– Ott lett volna a lehetőséged.

– Gondolkodnom kellett.

– Oké, mondd el nyugodtan három év gondolkodás után, de nem mondhatod, hogy nem adtam elég időt rá – biccent felém kelletlenül, majd egyik lábáról a másikra áll. – Hallgatlak.

– Ej ej ej – csettintek a nyelvemmel, és ismét felkapom az ásót. – Késő bánat. Már nem jár.

Tátva marad a szája, mire hangosan felnevetek.

– Ásd el azt a fát, és húzz innen!

Figyelem, ahogy a copfja ide-oda libben, miközben a ház felé tart.

Miután végeztem a fa ültetésével, úgy döntöttem bemegyek a házba utána.

Még annyit sem kérdezett meg, hogy innék-e a valami meleget.

Ennyire azért nem haragudhat rám még mindig…

Eléggé fel is szívom magam, amikor belépek a meleg házba a mínusz negyven fokról. Nyilván azt is észrevette, hogy ellapátoltam a havat, szóval kifejezetten bunkónak gondolom.

A tegnapi szemétségem ide vagy oda, amint beérek a konyhába bele is kezdek a mondandómba.

– Tudod, bocsánatot kértem, tegnap éjszaka még cellában is ültem miattad. Ellapátoltam a havat, és elültettem a fát, amit, ha nem én teszek meg, valószínileg rád maradt volna, fejében annak, hogy itt lakhatsz. Nem tudom mi a gáz veled már megint, vagy az anyáddal, amiért nem mész haza, de ezt itt nem csinálhatod.

– Tessék? – kérdezi halkan.

– Megvan, hogy mínusz negyven fok van? Nem mintha nem tudnék teát főzni magamnak, csak jól esett volna a gesztus – vonom meg a vállamat, mire meglátom a két poharat. Az egyikbe éppen kávét önt. Feltehetően az lenne az enyém, mert a másik fel van tejezve.

– Ó… – csak ennyit tudok kinyögni, mielőtt még megfogja a poharat, és szenvtelen tekintettel rám nem borítja.

Amikor kinyitom a szemem, amiről cseppekben folyik le a meleg kávé, kifejezéstelen tekintettel találkozik az enyém.

Legalább már nem fázok. Még.

– Most jobb? – kérdezi érzelemmentes hangon.

– Nem mondhatni. Eléggé meleg – válaszolok halkan.

– Nos, te szerettél volna felmelegedni.

Inkább lehilnöm kéne, de fogalma sincs arról, hogy valójában a közelsége mennyire nem segít ebben.

Letépek egy papírkendőt, és megtörlöm az arcomat, ami már ragad a kávétól.

Lydia továbbra sem vesz rólam tudomást. Elöblögeti a poharamat, és a mosogatóba helyezi.

Rájövök arra, mennyire nem tetszik ez nekem, így hát nem igazán tudom visszafogni magam, elkapom a tarkóját, és magam felé fordítom.

Arcára kiül a meglepettség, de nem kerüli el a figyelmemet az, ahogy a szemhéja megremeg.

– Üvölts velem, légy dühös, boríts nyakon még egy adag kávéval – mondom halk, mégis határozott hangon. – De még egyszer ne fordíts nekem hátat.

Érted?

Ajkai szétnyílnak, én pedig erősebben fogom a tarkóját, miközben mennyezetre szegezett tekintettel felsóhajtok.

– Lydia, érted, amit mondok?

– Igen – nyögi ki.

– Helyes – válaszolok, végül elengedem, és ott hagyom egyedül a konyhában.

Lydia

Néha van, amikor kikapcsol az agyad.

Hiába állsz egy olyan konyhában, ami minden nőnek az álma lehetne, amelyben gyönyöri kézzel faragott fából van elkészítve a helyiség közepén álló asztal, székekkel, a pult és a szekrény. Hiába ad egy pofátlan eleganciát az ember lányának, belép egy férfi, aki a szó szoros értelmében egy erős férfi, és teljesen kisajátítja magának. Még mindig azok a maszkulin energiák uralkodnak felettem, pedig Gabe már vagy egy fél órája lelépett.

Várok, hátha valami kirángat a gondolataimból, de rá kell jönnöm a szomorú igazságra.

Anyám tévképzetei miatt mindenkit elmartam magam mellől. Pontosabban, Tinsley-t, és a szobatársamat leszámítva, senkit nem engedtem közel magamhoz. Maggie éppen Európában csinálja az El Camino-t, minden digitális eszközt maga mögött hagyva, míg Tinsley Los Angeles-ben van Alexszel.

Mindketten elfoglaltak, így zargatni nem szeretném őket.

Fájdalmas a felismerése annak, hogy valójában teljesen egyedül vagyok, és nincs senkim. Legalábbis, ami az otthonomat illeti.

Talán még pár napot maradok, aztán elutazok a nagymamámhoz, ahol a világ legfinomabb brokkoli felfújtját ehetem. Aztán meglátogatom a bátyámat Portlandben-ben.

De vajon normális az, hogy a családommal kell töltenem a nyarat ahhoz, hogy ne legyek… egyedül?

Hiába fáj az, amit Gabe tett, be kell vallanom, amióta múltkor éjjel felvett, azóta úgy érzem élek. Mármint van impulzus bennem, és hiába

dühít, nem csak vegetálok. Szóval, ez sem normális.

Tehát mi a vége? Én nem vagyok normális. Ennyi az egész egyenlet.

Mégis, amikor Gabe ismét megjelenik a konyhában, valami furcsa öröm lesz úrrá rajtam.

Ezekben a pillanatokban, nem érzem egyedül magam.

– Visszajöttem – áll meg tehetetlenül az asztal mellett.

– Igen, látom.

– Nem akartam megint úgy lelépni, hogy talán haragszol.

– Gabe – sóhajtok fel. – Utáljuk egymást. Nem mindegy? Ezen elgondolkodik.

– Végül is ja, igazad van – bólint rá. – Na jó, vissza akartam jönni – sóhajt fel. – De ne kérdezd miért. Fogalmam sincs.

A hitőhöz lép, és kinyitja.

– Mit csinálsz? – kérdezem fáradt hangon.

– Valami kaja után kajtatok.

Jól van Lydia, csak nyugodj meg. Mély levegő, ne robbanj!

– Baromi éhes vagyok… – mormolja. Na jó!

– Komolyan? – szólalok fel. – Gabe, profi csapatban játszol Bostonban, tök jól keresel. Én egy csóró egyetemista vagyok, aki más házában csövezik. Komolyan tőlem akarsz kaját csórni?

Hirtelen bintudat lesz úrrá rajta, de egyből eltinik.

– Te tényleg azt hiszed, hogy megenném előled a kajádat? – kérdezi hitetlenkedve. – Te nem vagy normális.

– Mindegy, hagyjuk – fújom ki a levegőt.

– Azt már nem – egyenesedik fel. – Lydia te komolyan letorkolltál a kaja miatt.

Tekintete gyanakvó, és ahogy becsukja azt az ajtót, egyből hátrálni kezdek.

– Kaját akartam csinálni. Nekünk. Elegem van ebből, amit csinálunk. Tizszünetet akarok. Legalább addig, ameddig itthon vagyunk mindketten. Aztán azt csinálsz, amit akarsz.

Ez csábítóan hangzik, csak éppen a bennem élő sértett lány tombol ott belül. Vajon mennyi időre tudnám bezárni egy külön szobába?

Napok? Hetek?

– Lydia – szól rám ismét, amikor nem válaszolok. – Felteszek egy kurva egyszeri kérdést, te pedig válaszolni fogsz – lép elém, és úgy kerít be, mint egy vad a prédát. – Éhes vagy?

Szemeimet forgatom.

– Nem vagyok éhes, Gabe!

– Lydia, komolyan kérdezem. Van elég kajád? Tudom, hogy anyáddal szar a kapcsolatod, és azt is, hogy az egyetem mellett dolgoznod kell, ami egy ilyen elkényeztetett gazdag libánál, mint te, eléggé gyanús. Ergo, nincs pénzed. Ha nincs pénz, nincs kaja, te pedig az előbb majdnem ölre mentél érte.

– Igyekszem most nem foglalkozni az előbbi megjegyzéseddel…

Nem húzom fel magam, mert sajnos igaza van. Tényleg az voltam, ő pedig tudja, hogy én ezt tudom. Ezért mondja.

– Van elég pénzem, és van elég kajám. Megnyugodtál? – szegem fel az államat, de tekintetemet nem ereszti el.

– Jól van – bólint rá végül, én pedig megnyugszom. De csak egy kis időre. – Elviszlek vacsizni. Menjünk.

Végignézek az izzadt félpucér testén…

– Így?

– Előtte hazaugrok átöltözni nagyokos. Húsz perc és itt vagyok. Vagy ha akarsz jöhetsz – néz rám kíváncsian. – Megvárhatsz nálunk. Egyedül vagyok.

Nem tudom, hogy esetleg agyrázkódást szenvedhettem-e, vagy tényleg sikerült a gimis Lydiát eltennem láb alól, de még magamat is meglep a válaszom, pont, mint Gabe-et.

– Jól van, menjünk…

Aztán közben próbálok úrrá lenni a bintudatomon is, amit azért érzek, mert Tinsley semmit nem tud arról, hogy nekem bizony van múltam a bátyjával.

Az én kis mocskos titkom…

Lydia

Három évvel ezelőtt

– Szóval ki az a srác? – kérdezi Jordan, az egyik táncosom.

– Szerintem ehhez senkinek, semmi köze – válaszolok szenvtelen hangon.

Gabe azóta a délután óta, minden péntek délután eljött a suliba, mondván a tesójáért, de előtte persze mindig elkapott a parkolóban.

Ez ment három hétig. Minden egyes alkalommal randira hívott, mire végül belementem.

Az újonnan nyílt mexikói étterembe mentünk vacsiért, amit végül a kilátónál ettünk meg.

Úgy voltam vele, mivel már úgysem itt él, és nem jár a suliba, nem származhat gondom abból, ha pár órára levetem az álarcom. Beszélgettünk a jövőbeli terveinkről, arról, hogy ő hogyan élte meg a középiskolás éveit, és arról, hogy én, hogy