Gayle Callen

Jóvátétel

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Gayle Kloecker Callen, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Redemption of the Duke (Brides of Redemption 3/3.)

HarperCollins Publishers LLC, New York, U.S.A.

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-396-7

- Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

- A szerző fotója: © Jim Callen

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

Londoni dolgozószobája magányában Adam Chamberlain gondolatai újfent a hihetetlen tény körül forogtak, miszerint immár ő Rothford hercege – ő, a legifjabb a három testvér közül, akit a saját fivérei is semmirekellő élvhajhásznak tartottak. Sok éven át nagy élvezettel felelt meg ennek a jellemzésnek. Ő és a húga az apjuk második házasságából születtek, amit egy jóval fiatalabb nővel kötött, aki legfeljebb a szépségét hozta a házasságba, nem birtokokat vagy kapcsolatokat. A fivérei sosem hagyták, hogy Adam ezt elfeledje, noha arra mindig ügyeltek, hogy az apjuk ne hallja.

Egykor kiérdemelte a társaság rosszallását, még élvezte is, bármire kész volt, hogy megmutassa a fivéreinek, nem törődik a fenyegetéseikkel és a megvetésükkel.

Soha nem volt felelős semmiért és senkiért, mielőtt belépett a hadseregbe. A Nyolcadik Dragonyosezrednél azonban megtanulta, hogy egy férfit nem csupán az ősei és a vagyona, hanem a nemes tettei alapján is megítélhetnek. Lehetősége nyílt, hogy új életet kezdjen, és eltartsa magát, ne csupán visszafojtott lélegzettel várja, mikor hal meg az apjuk, és váltják be a fivérei a fenyegetésüket, hogy egy vasat se kap többet.

Csakhogy nem így történt. Közbeavatkozott a végzet, oly módon, amit senki sem tudott volna megjósolni, és Adam kénytelen volt lemondani tiszti rangjáról. És most neki, akinek sosem engedték, hogy megismerje egy herceg feladatait, nyakába szakadt az egész: kastélyok, birtokok és szolgák, akiknek a jóléte mind attól függött, hogy nem követ el hibát.

Márpedig a hibák elkövetéséhez nagyon értett.

Hirtelen zajt hallott, mintha felbillent volna valami az egyik polcon. Megdermedt, és arra gondolt, hogy bár Rothford Court, ez a fenséges kőrakás a Belgrave Square-en oly rideg, hogy télen barlangnak is hihetné az ember, patkányok azért mégsem tanyázhatnak benne.

Aztán prüszkölés hallatszott.

Megnyugodva dőlt hátra az apja hatalmas karosszékében.

– Adjak egy zsebkendőt?

A fejecskéjét látta meg először, egy hosszú másodperc után: sötét haja copfba fonva, arca sápadt, amiért fölfedezték. Nem lehetett más, csak Lady Frances Chamberlin, az idősebbik fivére tízéves lánya, aki a kanapé mögötti hosszú asztal alatt rejtőzködött. Vidéken tartózkodott, amikor pár hónappal korábban Adam hazatért. Most a Chamberlinek nagy, kék szemével bámult rá. Olyan volt, mintha a fivére szemébe nézett volna, ám megvetés helyett ártatlanság, aggodalom és kíváncsiság tükröződött benne.

Fölállt, és karját maga elé kapva színpadiasan meghajolt előtte.

– Boldog vagyok, hogy újra láthatom, Lady Frances.

A kislány az ajkába harapott, és ha ez lehetséges, szeme még jobban elkerekedett. Ám vidámság is bujkált benne, mintha bolondozásnak tartaná, hogy egy felnőtt hajbókol előtte.

– Alig emlékszem rád – szólalt meg végül tétova, halk hangon.

Lassan, hogy ne ijessze meg, Adam leült az íróasztal mögé.

– Négyéves voltál, amikor elmentem. Mire emlékszel?

Frances szorongatott valamit a markában, idegesen gyűrögette.

– Anya azt mondja, csúnya dolgokat csináltál, és nem szabad ut… utá…

– Utánoznod?

Frances bólintott.

– De hát nem is tudnálak. Lány vagyok.

– Bölcs megállapítás. Kétségtelenül követtem el hibákat, amikor fiatalabb voltam, de remélem, hogy azóta felnőttem, és megtanultam a leckét.

Frances tett pár lépést a kanapé körül, aztán megállt.

– Akkor is felnőtt voltál, amikor elmentél.

– Nem mindenki gondolja így – felelt Adam fanyarul. – Én magam sem. Elég ostobán tudtam viselkedni. De remélem, veled nem.

A kislány megvonta a vállát.

– Emlékszem, egyszer a válladra ültettél, mint egy lovast.

– Erre én is emlékszem – vigyorgott Adam.

– Aztán Apa elkapott bennünket, és megszidott.

Adam arcáról lehervadt a mosoly.

– Engem szidott meg, gyermekem, nem téged!

– Kaptam tőled egy levelet, amikor meghalt. Miss Hervey, a nevelőnőm azt mondta, dugjam el Anya elől, és így is tettem, bár nem értem, miért. Kedves levél volt.

Hogyan magyarázhatta volna meg neki Adam, hogy az anyja elhitte a férje minden szavát, aki a hercegi cím örököseként gyűlöletet táplált Adam iránt? Egyszerűen azért, mert gyűlölte Adam anyját, és rettegett, hogy Adam az apjuk kedvence, egészen addig, amíg a két idősebb testvér össze nem fogott, hogy az apjukat ellene fordítsák, és szeretete átalakult haraggá, majd mélységes csalódottsággá.

Frances anyja, mint oly sokan mások, értéktelennek tartotta. Adam viszont sosem tartotta magát annak, és mindent elkövetett, hogy jobb emberré váljék. Ennél többet nem tehetett.

– Tudod, én is elkaptam a lázat – mondta Frances komoran, miközben ujját végigfuttatta a falakat szegélyező könyvespolcon.

– Nem tudtam. Örülök, hogy meggyógyultál.

– De Apa nem, meg Godfrey bácsi, meg Nagyapa. Meghaltak mind.

– Nagyon sajnálom, Frances – bólogatott Adam, aki nem tudta, mi mást mondhatna. Még mindig valószerűtlennek tűnt, hogy ő lett a herceg, a hatalom és a vagyon birtokosa, ő, aki nemrég még azt hitte, egyedül a hadsereg mentheti meg attól, hogy cifra nyomorúság legyen az osztályrésze, ha a bátyja megörökli a hercegséget. A hatalom nem támasztotta fel a holtakat, nem enyhítette az álmaiban kísértő bűntudatot. Még elevenen élt benne a váratlan csata emléke, az érzés, hogy az életéért küzd, a diadal mámora – és aztán a halott és haldokló emberei szívbe markoló látványa.

Igyekezett lezárni a múltat. Bármely percben megérkezhet a nyomozó, akit felfogadott, remélhetőleg olyan hírekkel, amelyek valamelyest békét hoznak neki.

Frances az íróasztal széle mellett állt.

– Szomorúnak tűnsz, Adam bácsi. Apa tavaly halt meg. Theodosia néni azt mondja, nem kell bánkódnunk miatta, mert ő már nyugalomra lelt.

– Derék kislány vagy – mosolygott rá Adam.

Udvarias kopogtatás hallatszott az ajtó felől. Frances megdermedt, és nyugtalanul nézett hátra a válla fölött.

– Nem engedhetem meg, hogy elbújjál – mondta Adam sajnálkozva –, de ha bárki kérdi, azt fogom mondani, én kértem, hogy keress fel.

Frances arca felderült.

– Tessék! – szólt Adam.

Rózsaszín kobakján gondosan keresztbe fésült gyér fehér hajával Seabrook lépett be, és meghajolt.

– Bionyos Mr. Raikes keresi, kegyelmes uram. – Frances felé pillantott, de ha kíváncsi is volt, rég megtanulta, hogy ne mutassa ki.

– Köszönöm, hogy válaszoltál a kérdéseimre, Frances – mondta Adam. – Most elmehetsz.

A kislány ragyogó mosolyt küldött felé, amit Seabrook nem láthatott, aztán kisurrant a szobából.

Amint távozott, belépett Raikes. Magánnyomozó volt, testes, kopasz, gondosan nyírt szakállal, oly hétköznapi megjelenésű, hogy aligha figyelt föl rá bárki is. Adam gyanította, hogy ügyesen ki tudja használni ezt az adottságát.

– Kegyelmes uram – biccentett.

Seabrook becsukta maga mögött az ajtót.

– Üljön le, Raikes! – Adam előrehajolt. – Megtalálta Miss Coopert?

Raikes megengedett magának egy kis elégedett vigyort, miközben leült.

– Igen, uram.

Adam kifújta a levegőt, aztán csendesen hozzátette:

– Elég sokáig tartott.

Raikes zavartalanul mosolygott tovább.

– Valóban. Nem volt könnyű meglelni.

– Pedig megadtam magának a fivére nevét, és a megyét, ahonnan jött.

– Katonatársaként elég szomorú, hogy ennél többet nem tudott, kegyelmes uram.

Adam felvonta a szemöldökét. Tetszett neki, hogy a fickó kiáll magáért, és ezt nem is leplezte.

– Nos, igen, bajtársak voltunk, nem közeli barátok.

– És az sem ártott volna, ha a hölgy ott marad, ahol van. De hát nem tehette, kegyelmes uram. – Raikes megköszörülte a torkát, hirtelen zavart lett. – Munkát kellett vállalnia, hogy eltartsa magát és az édesanyját Cooper őrmester halála után.

Adam megdermedt, döbbenet és mardosó bűntudat rohanta meg. Az ő vétke, hogy egy nemes hölgy odáig süllyedt, hogy maga keresse meg a kenyerét.

– Milyen munkát? – kérdezte, és igyekezett nem a legrosszabbra gondolni. Egy elkeseredett fiatal nő még képes…

– Társalkodónő, uram. Lord Warburton Durhamből nemrég vette fel a lánya mellé.

Adam tudta, mit jelent társalkodónőnek lenni, vég nélküli órákon át egy másik személy szeszélyeit lesni. Theodosia néni nemegyszer emlegette rosszallóan, hogyan bánnak a barátnői a szerencsétlen alkalmazottakkal. Ellazította az ujjait, mert meglepő módon vadul szorongatta a szék karfáját.

– Nem a legrosszabb állás, amit egy ifjú hölgy találhat.

– Nem, uram. És szerencséje van: a család Londonba jött a szezonra.

Végre valami jól alakul.

– Adja meg a címét!

Miss Faith Cooper úgy érezte, figyelik, amióta csak rálépett a Hyde park kanyargós ösvényeire szokásos slampos, ormótlan öltözékében, amely huszonöt éves ifjonti korát volt hivatott elrejteni. Összébb húzta köpenyét, hogy kivédje a szezon eleji London csípős levegőjét, miközben lelkesen igyekezett a Gardedámok és Társalkodónők Egyletének találkozójára – ahogyan tréfásan nevezték magukat. Hisz ki lehetne megértőbb és együttérzőbb, mint olyasvalaki, aki szintén idős hölgyek szeszélyeit kénytelen eltűrni, akik örökké fáznak, vagy önző ifjú lányokét, akik szerint a megfelelő férj megtalálása a létező legnagyobb nehézség, amivel egy nő szembenézhet? Az ember néha nem állhatta meg nevetés nélkül.

Faith átélt valós nehézségeket: anyagi szűkséget, hozomány vagy azt helyettesítő bájos vonások nélkül. Túljutott rajtuk saját erejéből, olyan módszerekkel, amelyek egyszerre voltak botrányosak és szükségesek. És bár nem volt egyszerű feladat egy önmagával elfoglalt ifjú hölgy lépéseit egyengetni az első londoni szezonja folyamán, Faith lelkesen vállalta a kihívást, hogy megmutatja neki az érettséghez és boldogsághoz vezető utat. Néha úgy érezte, a bárót és a nejét is neki kell irányítania. Csendes kis falujukban a társaság vezéralakjai közé számítottak, ám itt, a nagyvárosban elbizonytalanodtak.

Ilyenek jártak az eszében, amikor hirtelen egy arcátlanul jóképű férfi lépett elébe az úton, és Faith meglepetten megtorpant. Magas ember volt, ám nem is a magassága volt lehengerlő, hanem a kisugárzása, mint aki tudja, hogy felkelti az emberek figyelmét, és ezt képes a maga hasznára fordítani. Testhezálló nadrágot, fényes csizmát viselt, és remekbe szabott kabátot, amelyről Faith gyanította, hogy nem kellett bele válltömés. Legnagyobb meglepetésére a férfi megemelte kürtőkalapját, és kurtán meghajolt, amitől Faith annyira megdöbbent, hogy majdnem körülnézett, van-e mögötte valaki. A férfi világosbarna, már-már szőkés haját művészien összekuszálta a szél. Szoborszerű arcán markáns vonások látszottak ott, ahol egy nőén lágy görbületek, figyelemre méltó orra volt és apró ráncok a szeme sarkában, mintha sokat nevetne. Kék szeme vidáman és érdeklődéssel csillogott, ahogy végigmérte Faitht.

A lány összefogta a köpenyét, és bár furdalta a kíváncsiság, megpróbált elmenni mellette.

– Elnézést, uram. – Mert főrangú uraság lehetett, afelől nem volt kétsége.

– Miss Faith Cooper, ha jól sejtem – vigyorgott a férfi.

Faith megborzongott, de kihúzta magát.

– Nem ismerjük egymást, uram. Ez illetlenség. Kérem, engedjen utamra!

– Akkor hadd mutatkozzam be. Rothford vagyok. Talán hallott már rólam.

E várakozásteljes pillanatban mintha szemernyi bizonytalanság érződött volna rajta. De ez csak tévedés lehetett. Hisz ő volt Rothford – Rothford hercege –, aki a társadalmi ranglétra, a Lordok háza, és úgy általában az élet csúcsán áll.

Faith pukedlizett, de közben nem állhatta meg, hogy ne lessen rá újból a pillái alól. Miért mutatkozik be egy ilyen ember egy gardedámnak?

– Bizonyára összetéveszt valakivel, kegyelmes uram.

– Ön Miss Cooper?

– Igen, de… honnét ismerne? Csak nemrég érkeztem Londonba a munkaadómmal és a családjával.

Faith körülnézett, biztosra vette, hogy emberek bámulják őket. Ám meglepő módon úgy tűnt, egyedül vannak az ösvényen. Mivel a férfi állítólag ismeri, ez nem lehet véletlen.

– Feladatomnak tekintettem, hogy megtaláljam önt – folytatta a férfi ugyanazon a kedves hangon.

Nem jött közelebb, így Faith nem érezte szükségét, hogy elszaladjon, de csak egyre nagyobb zavarral bámult rá.

– Engem, kegyelmes uram? De miért?

– Együtt szolgáltam a fivérével a Nyolcadik Dragonyosezredben. – Ellágyult a hangja a szomorúságtól.

Faith levegő után kapott, ahogy bánat és keserűség jól ismert kettőse hasított belé. Mathias halála két és fél évvel azelőtt megfosztotta őt és az anyját minden megélhetési forrásuktól. Aztán felderengtek előtte a bátyja ritka levelei. Nem is egyszer szerepelt bennük a herceg név szerint.

– Az arckifejezése alapján ön az a Miss Cooper – mondta a férfi barátságosan. – Fél éve próbálom megtalálni, amióta hazajöttem Indiából. Tudtam, melyik északi megyéből származott Cooper, de az egyházközséget nem ismertem, így némi időbe telt, mire az emberem megtalálta a falujukat. Addigra, persze, ön már nem volt ott.

A falujukat? Faith köpenye alá bekúszott a hűvös szél. Vajon miket mondtak ott róla?

– Nincs miért tartania tőlem – erősködött a férfi.

Faith közömbösséget erőltetett az arcára, ami általában sikerült is neki.

– Megszólított egy közparkban. Ez már önmagában gyanús, kegyelmes uram.

– Igaz – ismerte el a herceg bűnbánóan. – Ám amikor megtudtam, mivel foglalkozik, úgy ítéltem, feltűnést keltene, ha megkeresném Lord Warburton egyik alkalmazottját. Vagy az jobb lett volna? – kérdezte fanyar hangon, és Faith tudta, hogy csipkelődik.

– Efféle viselkedés az ön részéről nagy valószínűséggel veszélybe sodorta volna az állásomat – felelt hűvösen. – De az, hogy négyszemközt találkozom egy férfival a Hyde parkban, nem kevésbé.

A herceg körülnézett.

– Igaz, bár nem gondoltam, hogy ennyire egyedül leszünk.

– Akkor fogjuk rövidre. Még mindig nem felelt a kérdésemre, kegyelmes uram. Miért keresett meg?

– Hogy részvétemet nyilvánítsam, természetesen.

Faith pislogott.

– Írhatott volna egy levelet.

A férfi tekintete elkomorult.

– Az túl egyszerű lett volna, Miss Cooper, és semmiképp nem lett volna méltó a fivére emlékéhez. Együtt szolgáltunk, és én olyan szerencsés voltam, hogy életben maradtam. Néha – tette hozzá gunyorosan – úgy vélem, túlságosan is szerencsés vagyok.

Faith csak bámult rá. Egy főnemes, aki a saját jó sorsát kérdőjelezi meg – miközben vakon kockára teszi az ő jó hírét?

– Köszönöm a kedvességét, uram. Ha más nincs… – Fölnyalábolta a szoknyáját, hogy elsiessen mellette.

– Várjon! – nyújtotta ki a kezét a férfi, mintha meg akarná fogni a karját.

Faith összevont szemöldökkel elhúzódott, a herceg pedig föltartotta mindkét kezét.

– Nem akartam udvariatlan lenni, Miss Cooper, vagy gondot okozni önnek. Ami azt illeti, segíteni szeretnék. Szeretném fölajánlani a szolgálatomat, bármit, amivel hasznára lehetnék.

– A szolgálatát? – visszhangozta Faith, és majdnem leesett az álla. Az egész annyira hamisnak tűnt! – Nincs szükségem semmire öntől, habár értékelem az ajánlatot. – Nincs szüksége egy férfira, aki megmenti. Az a múlt. Immár megáll a maga lábán. Fölszegett fejjel elsietett a férfi mellett, és az nem próbálta visszatartani, csak utánaszólt:

– Még nem végeztünk, Miss Cooper.

Faith megállt, és visszanézett a válla fölött.

– Márpedig úgy kell lennie, kegyelmes uram. Minden további találkozás kettőnk részéről roppant illetlen és fölösleges lenne. Köszönöm a részvétnyilvánítást. Szép napot.

Ismét elindult fürge, határozott léptekkel, amelyek jobban illettek egy gyakorlott szolgához, mint egy nemesember lányához, akinek született. Az ösvény kanyarulatában lopva hátrapillantott. A férfi nem követte, ugyanott állt, és nézett utána figyelmes, elszánt arccal. Talán aggódnia kellett volna a látványos elszántsága miatt, de Faith nem tudta elhinni, hogy komolyan kellene vennie.

A kíváncsiságát ellenben felébresztette. A lovasságnál szolgált, elmélkedett, miközben léptei és gondolatai visszatértek a megszokott ütembe. Miért vett egy herceg – vagy egy hercegség örököse – katonatiszti kinevezést?

Igyekezett félretenni a kíváncsiságát, miközben megközelítette a padot, ahol a barátnői várták. Földerült arccal fogadták, és Faith megkönnyebbülést érzett.

Nemes származású, de elszegényedett nők voltak, akárcsak ő. Jane Ogden, aki gyermekkora óta enyhén sántított, társalkodónő volt egy idős hölgy mellett, a negyvenes éveiben járó Charlotte Atherstone pedig megbecsült gardedám, aki kiváló érzékkel óvta a reá bízott portékát, miközben a megfelelő házasság felé kormányozta.

Faithnek Charlotte munkája tetszett különösen, és maga is hasonlóvá kívánt válni. Segíteni egy ifjú hölgynek megtalálni a tökéletes férjet, a tökéletes életet – mintha az anyja vagy a nővére lenne. Valami hasonló szerepet töltött be Adelia mellett, ám messze nem ismerte olyan kiválóan a nemesek világát, mint Charlotte. Hosszú beszélgetéseik gyakran váltak előadássá, ahol Charlotte magyarázott, Faith és Jane pedig igyekeztek magukba szívni a tudást. A nemesi családok kapcsolatai bonyolultak tudtak lenni, de Faith élvezte az efféle rejtvényeket.

Mindhármuknak a szerda délutánja volt szabad, és véletlenül ismerkedtek meg a Hyde parkban, amikor egy hűvös fuvallat elsodorta Charlotte kalapját, a két fiatal nő pedig utánaeredt. Mindhármuknak felüdülést jelentett, hogy rokon lelkekre bukkantak. Bár csak két hónapja ismerték egymást, szinte mintha testvérek lettek volna.

Charlotte derűs mosollyal fogadta:

– Már attól tartottunk, nem is látunk ma délután, de a jelek szerint Miss Warburton mégiscsak képes nélkülözni a társaságodat.

Faith leült a padra a két nő mellé, és ellenállt a kísértésnek, hogy visszanézzen az útra, amin jött. Ha a herceg követte, nem akarta fölhívni rá a figyelmet. És így, tanúk előtt, a férfi sem fogja újból leszólítani – remélhetőleg.

– Miss Warburton zenedélutánon vesz részt a nagynénjénél – felelt –, ahol bőven akad rokon, akivel társaloghat. Este viszont Greenwich grófjának báljára hivatalos a család velem együtt. Miss Warburton érthető módon izgatott, ez lesz az első ilyesforma rendezvény, amin részt vesz. Sok dolgom volt délelőtt, mielőtt eljöhettem.

– A társalkodónője vagy, nem a komornája – jegyezte meg Jane rosszallóan. – Hihetetlen, hogy nem hoztak magukkal elég szolgálót Londonba.

Faith vállat vont.

– Örülök, hogy van munkám, még akkor is, ha néha sok. És mondtam már nektek, nagy elégedettséget fog jelenteni, ha sikerül hozzásegítenem a lányt, hogy révbe érjen, és boldog legyen.

– Csak a fizetséget nem kapod meg érte – csóválta a fejét Charlotte.

Faith hálás volt az együttérzésért, de másra terelte a beszélgetést. Kitárgyalták, hogy több mint egy hónap után egy rokona végre meglátogatta Jane idős munkaadóját – néha ők hárman mentek el hozzá, hogy felvidítsák kissé –, és hogy Charlotte ifjú védencének már másodjára kérte meg olyasvalaki a kezét, akit vissza kellett utasítania.

– Kétségbe van esve, természetesen – magyarázta Charlotte. – Nem érti, hogy ezek a férfiak nem felelnek meg a családja elvárásainak, alattuk állnak vagyonilag és társadalmilag. Hallottam, hogy szegényke sírt az ágyban múlt éjjel. Fél, hogy sosem talál férjet, és hallani sem akarja, amikor mondom neki, hogy csak legyen türelmes. Egy ilyen fiatal lány szemében én csak egy öregedő nő vagyok, akinek sosem sikerült férjhez mennie.

Habár együttérzőn bólogattak, Faith alig bírt odafigyelni. Nem ment ki a fejéből a furcsa találkozás Rothford hercegével. Szeretett volna tudakozódni felőle a barátnőinél, de miként hozza szóba anélkül, hogy gyanút keltene?

– Szerintetek ki lesz ott a bálban, ennyire a szezon elején? – kérdezte, miközben egyszerre érezte magát bolondnak és kíváncsinak. – Azt hallottam, Rothford hercege a városba jött. – Ennyit a diszkrécióról, gondolta, és elfojtott egy fintort.

Charlotte megdermedt.

– Rothford hercege? Mit tudsz róla?

– Nem sokat – felelt Faith őszintén.

– Noha évekig Indiában katonáskodott, az emberek még mindig suttognak a kicsapongó ifjúságáról – szólt közbe izgatottan Jane.

Lévén napjai nagy részét egyedül töltötte, Jane imádott pletykálni, ámbár nem rosszindulattal. Az is igaz, egy társalkodónőnek vagy gardedámnak ismernie kell minden szóba jöhető férfi hátterét, akivel a védence esetleg megismerkedik.

– Elfelejtettem, hogy nem régóta vagy Londonban – magyarázta Charlotte Faithnek. – Lehet, hogy hozzátok, a messzi északra nem jutott el az istentelen fiatalember híre, aki szerencsejátékra szórta a pénzt meg cifra ruhatárra, és aztán azzal kérkedett, hogy csak egyszer vagy kétszer volt rajta, mielőtt eldobta volna. Részeg párbajokon vett részt, vad lóversenyeken, és legendás partikat adott.

És egy ilyen ember felkutatja az elhunyt katonatársa húgát, hogy felajánlja a segítségét? Ennek semmi értelme. Hacsak, persze, nincsenek más céljai…

– Na, és persze a nők – vette át a szót Jane fojtott, rekedt hangon. – Romlott nők, akik a szeretői lettek… na, nem mintha bármelyik mellett sokáig kitartott volna.

Faith csontjaiban hidegség áradt szét, ahogy azokra a kétségbeesett nőkre gondolt, akiket a herceg kénye-kedve szerint eldobott.

– De hát… ha ilyen vad fiatalember volt, a hercegi cím örököse, miért állt be a hadseregbe?

– Mert akkor még nem ő volt az örökös – magyarázta Charlotte türelmesen. – Volt két bátyja, akik előtte álltak az öröklésben.

– Szerintem az apja akarta, hogy katonának álljon. Biztos vagyok benne – jelentette ki Jane határozottan. – Másként hogyan lehetne megzabolázni egy ilyen fiatalembert? Papnak mégsem mehetett el.

– De ha van két fivére, hogyhogy ő örökölte a címet? – tudakolta Faith.

Charlotte arca elkomorult.

– Szomorú história. Tavaly a láz végigsöpört a Chamberlin-házon, és a herceg meg a két idősebb fia alig pár óra különbséggel meghaltak, miközben a legkisebb fiú még Indiában volt.

A három nő egy pillanatra elcsendesedett, bár körülöttük csiripeltek a madarak, és a távolból hangok hallatszottak, mintha a szél fújná oda őket. Faith tudta, milyen érzés, amikor valakivel közlik, hogy az egyetlen testvére meghalt. Vajon Rothford is olyan bánatot érzett, mint ő? De hát miért érzett volna? Ő lett a herceg, az ország és a világ távoli csücskeibe nyúló hatalmas birtokok ura.

Miközben Faith olyan döntésre kényszerült, amely örökre elűzte az otthonából.

2. fejezet

A következő szerdán azonban, a szabad délutánján, amikor Faith már gyakorlatilag meg is feledkezett a hercegről, a férfi ismét ott várt rá a Hyde parkban. Egymagában, két kezét a sétapálcája végére támasztva állt, és őt figyelte.

Faith messziről észrevette. Ugyanott állt, ahol előzőleg találkoztak. Felgyorsult a szívverése – az idegességtől, mondta magának. A herceg magas volt és csinos, a napfény megcsillant hímzett vörös mellényén, csíkos zsakettje kihangsúlyozta széles vállát, karcsú derekát. Szája sarkában mosoly bujkált, ám kék szemében elszántság csillogott. Faith majdnem sarkon fordult és elszaladt.

Csakhogy sosem hátrált még meg egy kihívás elől, megadással, de eltökélten fogadott minden csapást. Bármit is akar tőle a herceg – bármilyen játékot javasol –, meg fogja értetni vele, hogy nem vesz részt benne.

Elegáns, apró léptekkel odament hozzá, és pukedlizett.

– Kegyelmes uram – szólt hűvösen. – Nem hiszem, hogy ez az ismételt találkozás a véletlen műve.

– Bizony nem az, Miss Cooper.

Hangjából magabiztosság és határozottság áradt, egy olyan ember hangja, aki megszokta, hogy megkapja, amit akar, aki parancsoláshoz szokott. Faith megpróbálta életveszélyes helyzetben elképzelni, de nem sikerült.

– Gondolkozott az ajánlatomon, hogy segítek önnek? – folytatta a férfi.

Faith felvonta az egyik szemöldökét.

– Nem volt mit gondolkodni azon, amit már köszönettel visszautasítottam. Elfelejtette?

– Nem, Miss Cooper, de azt sem felejthetem el, hogy a fivére halála miatt ön, egy nemesember lánya, kénytelen munkát vállalni. Felelősnek érzem magam.

Faith nagyot sóhajtott.

– Teljesen felesleges, kegyelmes uram. Hacsak nem saját kezűleg sütötte el a puskát…

– Akár azt is megtehettem volna – szólt közbe a férfi halkan, komolyan.

Faith toka elszorult a döbbenettől és szomorúságtól.

– Miről beszél? – suttogta, és arról is megfeledkezett, hogy egyedül van egy férfival egy közparkban.

A herceg állta a tekintetét.

– Immár több mint két éve abban a tudatban élek, hogy hibát követtem el, Miss Cooper. Bánat és lelkifurdalás gyötör mindennap.

– Hibát?

– Két tiszttársammal döntést hoztunk, ami három ember halálához vezetett. Egyikük az ön bátyja volt.

– Miféle döntést? – firtatta Faith zavartan. Nem tudta, mit gondoljon. Mindaz, amin keresztülment az elmúlt két és fél évben, hirtelen értelmetlennek tűnt. Lehet, hogy a fivére a semmiért halt meg? Dühítő, csúf gondolat volt, és oly nagyon-nagyon szomorú!

– Szavaim sérthetik egy hölgy fülét – kezdte a férfi.

– Folytassa! – sziszegett Faith összeszorított foggal. – A halál nem tapintatos téma.

A herceg egy pillanatra lehajtotta a fejét.

– Való igaz. Talán azt fogja gondolni, kifogásokat keresek, de az igazságot akarta hallani. Az egységünk foglyokat kísért egy börtönbe, ahol… kihallgatás várt rájuk.

– Vallatás, úgy érti. Netán kínzás – szólt közbe Faith türelmetlenül.

– Igen, így gondoltuk.

– Tudok olvasni, uram, és mivel a fivérem is érintett volt, megtanultam felismerni, mi rejtőzik a szép szavak mögött.

– Háborús időkben az ilyen módszerek szükségesek – magyarázta a férfi –, ám ezek az emberek éhező falusiaknak látszottak, és nők és gyerekek is voltak velük. Biztos voltam benne, hogy a feletteseinket félretájékoztatták, és erről meggyőztem a barátaimat is. Hagytuk, hogy a foglyok megszökjenek. Csakhogy erősítést szereztek, visszatértek, és megtámadtak bennünket. Az ön fivére és még két ember az én tévedésem miatt halt meg.

– A tévedése? – visszhangozta Faith elfúltan. Próbálta a helyébe képzelni magát, de nem éhező parasztokat látott, hanem gyilkosokat, akik elvették tőle Mathiast. – Nem egy ember van Londonban, aki kételkedik az ön döntéseiben, uram. Nem vonták felelősségre?

– Furcsa módon, Miss Cooper, az emberek makacsul hisznek benne, hogy vannak tévedések. Ami túlságosan könnyű kibúvó.

– És most próbálja megnyugtatni a lelkiismeretét? – vágott vissza Faith, és elkeseredetten hallotta, hogy remeg a hangja. Ám jóformán fojtogatta a tudat, mi minden következett ennek az embernek a tetteiből. Az egész élete megváltozott miatta. – Újabb könnyű kibúvó?

– Nem gondolhatja, hogy nekem ez könnyű, Miss Cooper.

Szomorúság csengett ki a hangjából, de Faith nem tudta sajnálni.

– Mit akar tőlem? – kérdezte rekedten. – Bocsánatot? Azt nem fog kapni. A fivérem meghalt, maga ellenben él, és itt páváskodik Londonban.

– Nem, nem bocsánatot. De engedje meg, hogy segítsek valahogy!

Faith mély lélegzetet vett.

– Segítsen? Nem tud. Nem tudja visszahozni a bátyámat, nem igaz?

A férfi állán megrándult egy izom, ám a hangja szelíd volt, amikor megszólalt:

– Nem, és ettől a tudattól nem szabadulhatok. Önnek viszont segítségre van szüksége, és én tudok segíteni, a fivére emlékére.

Segítségre? Azt soha többé nem fogad el férfitól.

– Nem, köszönöm – mondta Faith mereven, és elsietett a herceg mellett.

És aztán meglátta a barátnőit, akik döbbenten bámultak rá, és nem tudta, mióta figyelik vagy mit hallottak. Nem régóta ismerte őket – mit fognak gondolni róla? Mit fognak mondani?

Jane bicegve elébe jött.

– Faith, az a férfi… – elakadt a hangja.

Faith hátranézett a válla fölött, de csak a herceg távolodó hátát látta.

– Rothford hercege – mondta lassan Charlotte, aggodalmasan összevont szemöldökkel.

– Tudom. Bemutatkozott.

Jane-nek leesett az álla.

– Bemutatkozott…

Faith nem akarta elhallgatni az igazságot a barátnői előtt, különösen, mivel a férfi viselkedése gyanúba keverte. Amellett nem kért tőle titoktartást.

– Úgy véli, a katonaságnál az ő rossz döntése vezetett a bátyám halálához, úgyhogy együttérzéséről biztosított, és felajánlotta a segítségét.

Charlotte szeme összeszűkült.

– Ejha!

– Természetesen visszautasítottam. Csak veszélybe sodorná a munkámat.

Jane megnyalta az ajkát.

– Azt akarja, hogy legyél a… szeretője?

Faith és Charlotte felháborodott pillantást vetettek rá.

– Természetesen nem! – jelentette ki Faith. – Nem tud nekem segíteni, és egyébként sem fogadnám el.

– Mindazonáltal – elmélkedett Charlotte – el kell ismerni, hogy legalább van lelkiismerete.

– Rossz lelkiismerete – pontosított Faith. – A fivérem… a fivérem tisztában volt vele, hogy az életét kockáztatja a Koronáért, de ha arra gondolok, hogy még ma is élhetne… – Elcsuklott a hangja a bánattól. Nem álltak közel egymáshoz a bátyjával, miután a szüleik, mondhatni, nemtörődöm módon nem sokat foglalkoztak a nevelésükkel. Mathiasnak megvoltak a barátai, a saját élete, és nem törődött a húgával. Senkivel nem beszélte meg, amikor hirtelen ötlettől vezérelve belépett a hadseregbe. Faitht jószerivel meglepte, hogy havonta elküldte nekik a zsoldja egy részét. Ettől megenyhültek iránta az érzései. Ám a bátyja váratlan halála kioltott minden reményt, hogy esetleg felnőttként összemelegedhetnek.

– Nem lelhetsz békét, amíg azon tépelődsz, bárcsak más lett volna a múlt – intette Charlotte.

– Tudom. De magam mögött hagyhatom, és továbbléphetek. Örülnék, ha a herceg is képes lenne rá.

Jane megbillentette a fejét.

– Ez úgy hangzik, mintha makacsnak tartanád.

– Mert az is – ismerte el Faith kis habozás után. – Már múlt héten felajánlotta a segítségét, és úgy tűnik, nem érdekli, nekem mi a véleményem az ügyről.

– Ó, jaj – rebegte Jane, és aggodalmasan nézett Charlotte-ra.

– Nem számít – erősködött Faith. – Kénytelen lesz belátni, hogy Istentől kell megbocsátást kérnie, nem tőlem.

– De hát… egy herceg! – emlékeztette Charlotte. – Az ilyenek azt hiszik, mindig az van, amit ők akarnak.

– Hát, most nem az lesz – jelentette ki Faith.

De a barátnői nem úgy néztek ki, mint akiket meggyőzött.

Adam egy kis liget rejtekéből figyelte Miss Coopert és a barátnőit. Az eszével felfogta, hogy segítséget ajánlott neki – kétszer is –, és a nő visszautasította.

Nem vette zokon – de nem is tudta elfogadni. Talán azt hitte, egyszerű lesz. Ad neki egy jókora összeget, és megnyugszik a lelkiismerete. Ám minden rezdülésén látszott, hogy nem fogad el ilyesfajta segítséget.

Volt valami Miss Faith Cooperben, ami… lenyűgözte. Higgadt és kecses volt a mozgása, ahogy odament a barátnőihez, amiben Adam nagy önuralom jelét vélte felfedezni. A három nő komoly, majd aggodalmas arccal beszélgetett, és tudta, ennek ő az oka. Pedig Miss Coopernek nincs miért tartania tőle, sem a barátnőinek. Meg fogja találni a módját, hogy megértesse vele: csupán segíteni akar.

Ámbár úgy tűnt, elfogadja a sorsát, a sorsot, amelynek alakulásában Adamnek is szerepe volt. Nos, ő nem fogadja el!

Fiatalabb, mint amilyennek először gondolta, és eltűnődött, vajon szándékosan akarja-e idősebbnek mutatni magát, mint amilyen valójában. Éjfekete haját, amely különösen komollyá tette sápadt arcát, egyszerű kontyba fogta a tarkóján, nem viselt kibodorított fürtöket a füle körül, mint a fiatal lányok szoktak. Keskeny arca volt, testét gondosan elrejtették a terjedelmes ruhaneműk, amik megvédték a londoni tél hidegétől – vagy más dolgoktól.

De az az arc: kiugró járomcsont, ívelt, sötét szemöldökök a világosszürke szemek fölött, amelyek ezüstösen villogtak, ha dühös lett. Nem volt különösebben szép, de elragadóak tudtak lenni a vonásai, ha éppen nem uralkodott magán.

Ám valószínűleg legtöbbször uralkodik.

A barátnőivel elsétáltak, és Adam nézte őket, míg el nem tűntek a szeme elől. Utána nem volt más választása, mint hazamenni.

A három szintet átfogó, üvegkupolával befedett előcsarnokban Seabrook elvette a felöltőjét, a kalapját és a sétapálcáját.

– Jó napot, kegyelmes uram! A hölgyek a szalonban vannak, várják a látogatókat.

– Akkor jobb lesz, ha eliszkolok – próbált mosolyt kicsikarni az öregből Adam.

Ám Seabrook immár a harmadik generációt szolgálta a családban, és ha volt is valaha humora, az rég kiveszett belőle.

Adam sóhajtott.

– Akkor jobb lesz, ha üdvözlöm őket, ahogy az egy jó fiúhoz és testvérhez illik.

A szalon mennyezetét freskók díszítették, több kandalló is nyílt a hosszanti falán, és szétszórt csoportokba rendezett kerevetek és székek népesítették be. Nem volt nehéz észrevétlenül megállni a küszöbön, különösen, mivel nem jelentették be formálisan.

Az anyja még mindig szép nő volt, olyan világosszőke hajjal, hogy a korával járó fehér fürtök egyszerűen beleolvadtak. Volt olyan hiú, hogy immár arcfestékkel hangsúlyozza ki a vonásait, de ügyes komornája figyelt rá, hogy ez ne legyen feltűnő. Mosolyra termett, telt ajka volt, és kék szeme, mint Adamnek, csak még igézőbb és ártatlanabb. Nem mintha olyan ártatlan lett volna, de ügyesen játszotta a szerepét. Még most is rendszeresen megkérték a kezét, ám hercegnéként egyeduralkodó volt. Adam tudta, hogy soha nem fog újból férjhez menni, bár sejtette, hogy nem zárkózik el a hódolók elől.

A húga, Sophia jól nevelt leányként viselkedett, nem annyira azért, mert olyannyira szoros lett volna a kapcsolata az anyjukkal, sokkal inkább, mert tudta, hogy ez a kötelessége. Sophia is szőke volt, mézszőke, szeme zöld, mint az apjuké, érzékien formás alakját az anyjuktól örökölte. A természete viszont a sajátja volt, szelíd és kedves, élénk szellemű és figyelmes. Kitartóan írta a leveleket Indiába Adamnek, aki nyirkos sátrakban, pislákoló gyertya mellett újra és újra elolvasta őket. Amikor megörökölte a hercegi címet, más hölgyismerősei is elkezdtek írogatni, de nem sokra tartotta őket, ellentétben a húgával, akit szívből szeretett. Sophiára még a fivérei sem tudtak haragudni, és békén hagyták gyerekkorában. Nem jelentett veszélyt rájuk nézve, és volt pénz bőven hozományra. Természetesen a szépsége és az adottságai előnyös házasságra jogosították föl. Most, hogy Adam lett a családfő, gondoskodni fog róla, hogy ahhoz menjen hozzá, akihez akar, és ne olyanhoz, aki a családnak legjobban megfelel.

– Ó, Rothford, hát időben visszatértél, hogy üdvözöld az érted rajongó hölgyek hadait.

Adam az íróasztal felé fordult. Ez volt Theodosia nagynénje kedvenc helye a szalonban, ahonnan az egész kontinenst behálózó kapcsolatait ápolta. Ő volt Adam apjának egyetlen nővére, gyermektelen özvegy, aki kedve szerint élhette az életét. Senki nem parancsolt neki, és legendák szóltak a különcségéről az éjszakai kertészkedéstől kezdve, hogy védje a bőrét (amihez szegény szolgáknak kellett világítani), a hideg patakokban való fürdőzésig, hogy erősítse a szívét. A vidéki birtokukon a szolgák, ha hírét vették a jöttének, be se merték tenni a lábukat az erdőbe, mert féltek, hogy összetalálkoznak a meztelen idős hölggyel.

Gyermekkorában az anyja távoli, szépséges hölgy volt, akit Adam vacsora után látott esténként, ellenben a nagynénje volt az, aki felügyelte az oktatását, megszidta a hibáiért, nevetett a bolondságain, akit bántott a meggondolatlan viselkedése fiatalemberként. És ha tudná, milyen következménnyel járt a tévedése Indiában, talán örökre elveszítené a jóindulatát.

– Theodosia néni – felelt –, te is jól tudod, hogy a rajongóim nem sok hasznát látják, ha csupán anyámat és a húgomat keresik fel.

– Vannak kelekótya ifjú hölgyek – erősködött Theodosia néni, fején a turbán, mint egy korona, nyakában annyi egymásra tornyozott nyaklánc, hogy tán el is húzták volna, ha nem tartja magát szálegyenesen. – Nem róhatod fel nekik.

– És fiatal férfi is akad kelekótya.

A rosszul palástolt keserűséggel csengő hang gazdája nem lehetett más, csak a sógornője, Marian, Tunbridge márkinője, az idősebbik bátyja özvegye, aki szinte már gyerekkorától arra készült, hogy ő lesz az uralkodó hercegné. Csakhogy Cecil egy órával korábban meghalt, mint az apjuk, így sosem örökölhette a címet. Adam talán sajnálta volna, amiért ilyen borzasztó csalódás érte, ha nem lett volna folyvást leplezetlenül rosszkedvű. Marian túlságosan sovány volt, mint aki halálra koplalja magát, csak azért, hogy irigylésre méltóan karcsú dereka legyen. Sötét haját díszes, bonyolult csigákban viselte, olyan volt, mint egy torta dekorációja, és elkészítése időnként megríkatta a szobalányokat. Marian viszont minden tőle telhetőt megtett, hogy fenséges és közönyös benyomást keltsen, mint egy regény tragikus hősnője.

Adam ajka mosolyra húzódott, ahogy ránézett.

– Ne vegyél egy kalap alá minden férfit, drága nővérem, és én sem teszek így a szebbik nemmel.

– Ó, nem vonom én kétségbe, hogy vannak kelekótya nők, Adam. Nézd csak meg, hányan akarnak téged felkeresni – vágott vissza Marian édeskés hangon. Soha nem használta a címének kijáró megszólítást, és Adam tudta, hogy ez nem véletlen. Őt nem zavarta, ami titokban bosszantotta Mariant.

Hirtelen értelmetlennek és jelentéktelennek tűnt az egész, főleg, ha Miss Cooperre gondolt, akinek a megélhetésért kell fáradoznia. De már nem sokáig, ha Adamen múlik.

Sophia jött oda hozzá, belekarolt, és az ablakhoz húzta.

– Komor az arcod, Adam. Mi a baj? Régebben sosem láttalak komornak.

Adam megpaskolta a kezét.

– Ezt teszi egy férfival a rang és a vele járó felelősség.

– Meg a háború. – Sophia őszinte aggodalommal nézett rá. – Nemigen beszélsz róla. Nem is írtál. A leveleid alapján azt hihettem volna, azért vagy ott, hogy a dzsungelt tanulmányozd.

Adam elmosolyodott.

– Ez már a múlt, nem akarok vele foglalkozni. És főleg nem akarom, hogy a bájos húgom megismerje az élet sötét oldalát.

– Nem vagyok olyan naiv! – tiltakozott Sophie. – Theodosia néni magával visz a jótékonysági akcióira, és azok nem csak arról szólnak, hogy kavargatjuk a teát, és megbeszéljük, milyen bált rendezzünk. Jártam az East Enden, tartottam az ölemben kisgyerekeket, akiknek az anyja haldoklott. Voltam…

– Miféle helyeken mászkálsz, Sophia? – vonta össze a szemöldökét Adam. – Ha Theodosia néni azt hiszi, helyénvaló, hogy egy ifjú hölgy…

– Számomra fontos, hogy segítsek másokon, Adam! És mivel megvan hozzá a hátterem, még erősebb a késztetés. Meg kell értened, hogy nem tudsz mindentől megóvni, ahogy én sem tudlak téged mindig megvédeni. Pedig szeretnélek… – Elhallgatott, és csak áthatóan fürkészte, mintha a lelkébe látna.

Adam kinézett az ablakon az alant eldöcögő hintókra. A kishúga meg szeretné védeni. Összeszorult a gyomra ennyi kedvességtől. Eszébe jutott, amikor Sophia tízéves volt, ő pedig húsz, és kiment a szobából, hogy ne vágja orrba a bátyját. Aztán később megtudta, hogy a húga, aki hallgatózott, odarohant, és bokán rúgta Cecilt. Cecil erre jól elfenekelte, Sophia pedig némán tűrte – legalábbis így mesélte kajánul a másik testvérük, Godfrey, Adam pedig tombolt, amiért a húgán verték el az iránta érzett ellenszenvüket.

– Szeretnénk megmenteni a világot – mondta csendesen –, de néha egyetlen apró jó cselekedetnél többre nincs módunk. – Újból Miss Cooper jutott az eszébe, és tudta, Sophia megértené az igyekezetét, a vágyát, hogy helyrehozza, amit ez a magányos teremtés őmiatta elszenvedett.

– Lord Shenstone itt hagyta neked a névjegyét, Adam – szólalt meg Marian, mintha csak most jutna eszébe. – Sokat bolondoztatok régen. Azt mondja, most nem reagálsz a meghívásaira. De hát tudjuk, csak idő kérdése, hogy újfent kedvet kapj a London nyújtotta élvezetekhez – tette hozzá könnyedén, talán nem egészen jóindulatúan.

Adam Shenstone-ra gondolt. Hányszor keveredtek slamasztikába, hány nőt elcsábítottak, miféle bűnbarlangokban időztek! Nem akart visszamenni ezekre a helyekre, ám bizonyos értelemben az volt élete ártatlan, izgalmas korszaka. Most kötelességtudón kísérgeti a nénikéjét meg az anyját bálokra és zenedélutánokra, ahol felér egy lánykéréssel, ha csak megérinti egy nő csupasz kezét. Régebben senki sem törődött vele, mert kisebbik fiú volt. Most a férjvadász mamák és lelkes leányaik figyelmének középpontjába került, miközben mások összesúgnak a háta mögött. Szinte visszakívánta a régi, kalandokkal és kihívásokkal teli életét.

De nem lesz többé olyan ember. A hadseregben megtanulta, mi a becsület – legalábbis így gondolta, amíg azt a szörnyű hibát el nem követte. Amellett a társaságon kívül is vannak lehetőségei. Elfoglalta a helyét a Lordok Házában, és rövidesen megmutatja, hogy jól ismeri a világot, és a tapasztalata hasznos lehet. Meg fogja találni a módját, hogy értelmet adjon az életének, hogy ne érezze a hiányát… valaminek.

– Mennyire aggódsz másokért, Marian – szólalt meg Theodosia néni, anélkül, hogy fölnézett volna a levélből, amit lassú, fáradt kézzel írt. – A saját életed nem kínál elég feladatot? Lehet, hogy a lányod örülne, ha több időt töltenél vele.

– Tudod, hogy ilyenkor tanul – felelt Marian. – Délután, ha majd a nevelőnő elengedi, nagyot sétálunk a parkban. Sokat beszélgetünk a jövőjéről.

– Vagy inkább a szigorú szabályokról – dünnyögte Sophia, hogy csak Adam hallja.

Adam elszomorodott. Nem szerette volna, ha az unokahúga olyanná válik, mint az anyja, aki csak magával törődött, és tele volt önsajnálattal. Hiába telt le a gyászév, még mindig a múlt felé fordult, és ez aligha tett jót a lányának.

Sophia egy sóhajjal Adam vállára hajtotta a fejét.

– Mások is sokat beszélnek rólad.

– Ó, nem szoktál le a hallgatózásról? – csipkelődött a bátyja.

– Nem hallgatózás, amikor fennhangon beszélnek. De nem csak nekem tűik föl, mennyire megváltozott a bátyám, amióta visszatért Indiából. Az emberek egyre azt kérdezgetik, mikor kerül elő az igazi Adam.

– Soha.

– Nem tudom. Szerintem még nem találtad meg az igazi Adamet.

Adam szerette volna megkérdezni, mire gondol, ám ebben a pillanatban az inas bejelentette az első látogatókat, és föl kellett öltenie a herceg álarcát. Az anyja büszkén és boldogan odavitte bemutatni, mintha ma született bárány lenne. Sosem akarta tudni, ha valami rosszat tett, már régen sem. Akkor szertelennek nevezte. Vajon most minek nevezné gondatlan elbizakodottságát, ami Indiában emberek halálához vezetett – csak azért, mert öntelten azt hitte, ő okosabb másoknál?

3. fejezet

Két nappal később Adam a Bond Streeten állt, várta, hogy a húga kijöjjön egy szabótól, amikor megpillantotta Miss Cooper ismerős kalapját. Egyből elszállt az unalma, és azon törte a fejét, miként közelítse meg. Nézte, ahogy bemegy egy könyvesboltba, és bár tudta, hogy a nő nem örül, ha újból leszólítja, abban is biztos volt, hogy téved, amikor visszautasítja a segítségét. Neki kell jobb belátásra bírnia.

Miss Cooper kijött a boltból egy törékeny ifjú hölgy társaságában, aki egyből a kezébe nyomott egy zsineggel átkötött csomagot, noha már több hasonló himbálózott a karján.

Mintha Miss Cooper egy cseléd lenne, nem pedig társalkodónő! – háborgott magában Adam, bűntudatosan, mert e helyzet részben neki volt köszönhető, és annál nagyobb elszántságot érzett, hogy javítson rajta. Az ő húga sosem bánna így a társalkodónőjével…

Itt a tökéletes megoldás – ismerte föl. Miss Cooper nem fogad el pénzt vagy a tágan értelmezhető segítséget, de talán elfogad egy jobb állást, egy kellemesebbet, amit még élvez is Adam húga mellett – ő pedig biztos lehet felőle, hogy nem zsigerelik ki.

Nézte, ahogy a nő bepakolja a csomagokat egy hintóba a kocsis segítségével, majd ifjú védence után sietett, aki egy kalapszalonba igyekezett.

Adam úgy helyezkedett, hogy Miss Cooper észrevegye, még mielőtt belép az üzletbe. Vállát a téglafalnak vetette, karját összefonta a mellén, és vigyorgott. Miss Cooper megtorpant, amikor meglátta, szeme nyugtalanul elkerekedett, ő pedig megbillentette a kalapját.

A nő összeszorított szájjal az ajtó felé fordult, mint aki be akar menni, aztán hirtelen megfordult. Szó nélkül elment mellette, megállt az utca szélén, mintha valakit keresne, és csendesen hátraszólt a válla fölött:

– Mit keres itt, kegyelmes uram? Követ?

Amikor Adam kiegyenesedett, egyből rászólt:

– Ne merészeljen úgy tenni, mintha velem beszélne!

Adam ismét nekidőlt a falnak.

– Rendben. De biztosíthatom, Miss Cooper, hogy nem követtem. A