David Nicholls

EGY NAP

A mű eredeti címe

One Day

Copyright © 2009 by David Nicholls

Hungarian translation © Földváry Kinga

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÖLDVÁRY KINGA

ISBN 978 963 452 848 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése DEVÍZIÓ Bt.

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Maxnek és Romynak, majd amikor idősebbek lesztek,
és Hannah-nak, mint mindig

A napok mire valók?
Csak a napokban élünk.
Újra és újra felkeltenek,
Mert bennük ébredünk.

Bennük lehetünk boldogok:
Ha élhetünk, mi más a nap?

Mikor végre itt a válasz,
Már jön az orvos, a pap,
Hosszú kabátjuk ott lobog,

Gázolnak át a földeken.

Philip Larkin: Napok

(G. István László fordítása)

ELSŐ RÉSZ
1988–1992
A húszas éveik elején

„Emlékezetes napja maradt életemnek ez a nap, mert nagy változásokat okozott bennem. De ez a nap senki életéből nem hiányzik. Képzeljétek csak el, hogy egy bizonyos nap kiesett volna az életetekből, milyen másként fordult volna minden. Állj meg itt, aki ezeket a sorokat olvasod, és egy percig gondolj napjaid hosszú láncára. Akár vasból van, akár aranyból, akár tüskéből, akár virágból, meg nem köt tégedet, ha egyszer, egy emlékezetes napon legelső szeme el nem készül.”

Charles Dickens: Szép remények
(Bartos Tibor fordítása)

Első fejezet
A JÖVŐ
1988. július 15., péntek

Edinburgh, Rankeillor Street

– Szerintem az a lényeg, hogy az ember valamilyen nyomot hagyjon a világban maga után – mondta a lány. – Szóval tényleg megváltoztasson valamit, érted.

– Vagyis hogy „megváltsa a világot”?

– Nem az egész világot. Csak azt a kicsit, ami körülötte van.

Egy pillanatig csöndben feküdtek, testük összefonódott az egyszemélyes ágyban, aztán mindketten elnevették magukat mély, kora hajnali hangon.

– El se hiszem, hogy mit mondtam – nyögött fel a lány. – Kicsit sziruposan hangzik, nem?

– De igen, kicsit sziruposan.

– Pedig csak próbállak ösztönözni, és igyekszem kiemelni a fertőből a lelkedet, hogy készen álljon az előtted álló óriási kalandra. – Szembefordult a fiúval. – Nem mintha szükséged volna rá. Gondolom, az egész jövőd már szépen el van rendezve előre, ahogy kell. Biztos van valahol még egy csinos kis folyamatábrád is, vagy valami hasonló.

– Nem igazán.

– Akkor mit fogsz csinálni? Mi a nagy terv?

– Hát, a szüleim eljönnek a cuccomért, aztán lerakják az ő lakásukban, én meg eltöltök pár napot náluk, Londonban, találkozom a haverokkal. Aztán irány Franciaország...

– Gyönyörű...

– Utána esetleg Kína, kíváncsi vagyok, mi van arrafelé, aztán talán tovább Indiába, ott is utazgatok egy kicsit...

– Utazás... – sóhajtott fel a lány. – Annyira sablonos!

– Mi a baj az utazással?

– Leginkább az, hogy közben elkerülöd a valóságot.

– Szerintem a valóságot erősen túlértékelik – felelte a fiú, és remélte, hogy a kijelentés sötét és karizmatikus hatást kelt.

A lány csak elhúzta a száját.

– Persze, nyilván nincs semmi gond az utazással, ha az ember megengedheti magának. Miért nem mondod egyszerűen azt, hogy „elmegyek két évre nyaralni”? A lényeg ugyanaz.

– Mert az utazás széles látókörűvé teszi az embert – válaszolta a fiú, aztán feltámaszkodott a könyökére, és megcsókolta a lányt.

– Ó, szerintem te már így is a kelleténél szélesebb látókörű vagy. – A lány elfordította az arcát, legalábbis egy pillanatra. Újra elhelyezkedtek a párnán. – Egyébként nem arra gondoltam, hogy mit csinálsz a jövő hónapban, inkább a jövőbeli jövőre gondoltam, amikor, mit tudom én... – Egy pillanatra elhallgatott, mintha valami egészen bizarr ötletet próbálna kieszelni, például egy ötödik dimenziót. – Negyvenéves leszel, vagy ilyesmi. Mi akarsz lenni negyvenévesen?

– Negyvenévesen? – Szemlátomást a fiú is küzdött a gondolattal. – Nem tudom. Szabad azt válaszolni, hogy gazdag?

– Mennyire, de mennyire sekélyes!

– Rendben, akkor híres. – Orrával odadörgölőzött a lány vállához. – Egy kicsit morbid az egész, nem?

– Nem morbid, inkább… izgalmas.

– „Izgalmas!” – A lány hangját utánozta most, lágy yorkshire-i kiejtését, és próbálta úgy mondani, hogy ostobának tűnjön a szó. A lány ezt már rengetegszer átélte vicces hangokat hallató menő srácoktól, mintha bármi szokatlan vagy fura volna abban, hogy valaki tájszólásban beszél, és nem először érezte, hogy megnyugtató módon beleborzong az ellenszenvbe. Arrébb fészkelődött, míg végül a háta a hűvös falhoz szorult.

– Igenis izgalmas. Izgatottnak is kell lennünk, nem? A rengeteg lehetőség miatt, ami ránk vár. Ahogy a dékán mondta, „a lehetőségek kapui szélesre tárultak...”

– „A nevük szerepel majd a holnapi újságokban...”

– Arra nincs sok esély.

– Akkor meg izgatott vagy egyáltalán?

– Én? Egy fenét, inkább majd összecsinálom magam.

– Én is. Jesszusom... – Hirtelen oldalt fordult, és az ágy mellé letett cigarettáért nyúlt, mintha a feszültséget akarná levezetni. – Negyvenévesen. Negyven. Te jóisten!

A lány elmosolyodott a fiú idegességén, és úgy döntött, tovább fokozza.

– Szóval mit fogsz csinálni, amikor negyvenéves leszel?

A fiú elgondolkodva gyújtott rá.

– Hát, az az igazság, Em...

– „Em”? Ki az az „Em”?

– Mások Emnek hívnak. Hallottam.

– Na igen, a barátaim Emnek hívnak.

– Akkor szólíthatlak én is Emnek?

– Folytasd csak, Dex!

– Szóval ezen az egész „megöregedés” dolgon már egy csomót gondolkodtam, és arra jutottam, hogy pontosan olyan szeretnék maradni, amilyen most vagyok.

Dexter Mayhew. A lány a frufruján keresztül felpillantott rá, ahogy az ágy olcsó, gombos PVC fejtámlájának dőlt, és még szemüveg nélkül is tisztán látta, hogy a fiú miért akar pontosan ilyen maradni. Lehunyt szemmel, a cigarettát lezseren alsó ajkára biggyesztve, ahogy a hajnali napfény a függönyök vörös szűrőjén át oldalról meleg fénnyel világította meg az arcát, Dexter pont úgy nézett ki, mint aki állandóan épp egy fényképésznek ül modellt. Emma Morley úgy gondolta, a „csinos” egy ostoba tizenkilencedik századi szó, de mintha tényleg nem lett volna más kifejezés rá, talán a „gyönyörűséges” kivételével. Vannak olyan arcok, és Dexteré is ezek közé tartozott, amelyeken a bőr alatt a csontok is kivehetők, mintha még a csupasz koponyája is vonzó lenne. Szép vonalú, zsírtól enyhén csillogó orr, a szeme alatt a bőr sötétlett, mintha behúztak volna neki egyet, pedig inkább valamiféle becsületrend medálja volt ez a sok cigarettáért meg az átvirrasztott éjszakákért, amikor általában szándékosan veszített a vetkőzős pókeren a lánykollégium lakói ellen. Volt benne valami macskaszerű, vékony szemöldök, magabiztosan lebiggyesztett száj, a kelleténél egy árnyalattal sötétebb és teltebb ajkak, bár ezek most cserepesek voltak, szárazak és bolgár vörösbortól pirosak. Megnyugtató módon legalább a haja rémesen nézett ki, hátul és oldalt rövidre volt nyírva, de elöl egy tincset borzalmasan felfelé fésült. A zselének, amit használt, már nyoma sem maradt, és most a tincs hetykén és bolyhosan úgy állt, mint egy idétlen kis kalap.

Dexter továbbra is csukva tartotta a szemét, úgy fújta ki a füstöt az orrán át. Nyilvánvalóan tudta, hogy a lány nézi, mert az egyik kezét bedugta a hóna alá, amitől a mellizma meg a bicepsze is kidomborodott. Mitől volt egyáltalán izmos? Sportolástól aztán biztos nem, hacsak a meztelen fürdőzést meg a biliárdot nem számítjuk annak. Valószínűleg ez az a fajta jó kondíció, ami mindig öröklődik a családjában, a részvényekkel meg az antik bútorokkal együtt száll apáról fiúra. Szóval csinos, vagy akár gyönyörű is, a csípőcsontjáig letolt kasmírmintás bokszerben, és valami csoda folytán itt van, Emma aprócska albérletének egyszemélyes ágyában, négyévnyi egyetem végén. Csinos! Hát ki vagy te, Jane Eyre? Nőj már fel végre! Gondolkodj józanul, és ne ragadtasd el magad.

Kivette a cigarettát a fiú kezéből.

– Látlak magam előtt negyvenévesen – mondta, a hangjában egy csipetnyi gonoszsággal. – Tökéletesen el tudlak képzelni, itt és most.

A fiú elmosolyodott, de most sem nyitotta ki a szemét.

– Akkor mesélj!

– Rendben. – Emma magára húzta az ágyneműt, és betűrte a takarót a hóna alá. – Nyitott tetejű sportkocsiban ülsz, Kensingtonban vagy Chelsea-ben, vagy valami hasonló helyen, és a kocsiban az a lenyűgöző, hogy milyen halk, mert minden kocsi ilyen halk lesz, kétezer... mit tudom én, 2006-ban?

Dexter összehúzta a szemét, amíg számolt.

– 2004.

– És a kocsi a földtől húsz centire suhan végig a King’s Roadon, neked meg kis pocakod van, ami megbújik a bőrrel bevont kormánykerék alatt, mint egy kispárna, a kezeden fölül nyitott kesztyű, a hajad ritkul, semmi áll, csak toka. Nagy ember egy kis autóban, úgy lebarnulva, mint egy grillezett pulyka...

– Akkor esetleg válthatnánk témát?

– Melletted pedig egy napszemüveges nő ül, a harmadik, nem is, a negyedik feleséged, gyönyörű szép, modell, nem, csak volt modell, huszonhárom éves, úgy ismerted meg, hogy egy kocsi motorházán hevert az egyik autókiállításon, mondjuk Nizzában, amúgy káprázatos, de buta, mint a tök...

– Hát ez igazán kedves. Gyerekek?

– Gyerek nincs, csak három válás, és most egy júliusi pénteken épp a vidéki házad felé tartotok, a légpárnás autó szűk kis csomagtartója tele van teniszütővel meg fallabdaütővel, és ott egy kosár is tele finom borral, dél-afrikai szőlővel és szegény kis fürjekkel meg spárgával, és a szél a kopaszodó homlokodba vág, te pedig nagyon, de nagyon elégedett vagy magaddal, hármas vagy négyes vagy akárhányas számú feleséged rád mosolyog mintegy kétszáz ragyogó, hófehér fogával, te meg visszamosolyogsz rá, és próbálsz nem gondolni arra, hogy semmi, de semmi mondanivalótok nincs egymásnak.

Emma hirtelen elhallgatott. Őrültségeket beszélsz, mondta magában. Próbálj nem totál őrültnek tűnni!

– Persze ha ez bármennyire megvigasztal, addigra már mindannyian réges-rég meghaltunk az atomháborúban – tette hozzá vidáman, de a fiú még mindig a homlokát ráncolva nézett rá.

– Talán akkor jobb, ha elmegyek. Ha ennyire felszínes és romlott vagyok...

– Ne, ne menj el! – vágta rá Emma egy kicsit túl gyorsan. – Hajnali négy óra van.

Dexter addig fészkelődött az ágyban, míg az arcuk csaknem összeért.

– Nem tudom, honnan szeded ezt az egészet rólam, hiszen alig ismersz.

– Ismerem a típust.

– A típust?

– Láttalak titeket, ahogy lófráltok a Modern Nyelvi Tanszék környékén, nyerítve röhögtök, és elegáns, fekete nyakkendős vacsorákra hívjátok egymást...

– Nincs is fekete nyakkendőm. És a leghatározottabban állítom, hogy nem szoktam nyeríteni...

– Akkor a nyári szünetben körbehajózzátok jachttal a Földközi-tengert, hahaha...

– Ha viszont ilyen rettenetes vagyok... – Kezét a lány csípőjére tette.

– Az vagy.

– ...akkor miért feküdtél le velem? – Végigsimított a lány combjának puha, meleg húsán.

– Szerintem igazából nem feküdtem le veled, vagy igen?

– Az attól függ. – Odahajolt, és megcsókolta. – Határozd meg, mit értesz ez alatt! – Keze már Emma gerincének a tövénél járt, a lábát becsúsztatta a lány két lába közé.

– Mellesleg... – mormolta Emma, miközben ajka a fiúéra tapadt.

– Mi az? – Dexter érezte, ahogy a lány lába átfonja az övét, és közelebb húzza magához.

– Fogat kellene mosnod.

– Engem nem zavar, ha te nem mosol.

– Pedig rémes – nevette el magát Emma. – Csak úgy bűzlesz a bortól meg a cigitől.

– Akkor nincs semmi gond. Te is.

A lány a csókot megszakítva hátrakapta a fejét.

– Tényleg?

– De nem zavar. Szeretem a bort meg a cigit.

– Egy pillanat, és itt vagyok. – Ledobta magáról a takarót, és átmászott a fiún.

– Most meg hová mész? – Dexter a lány meztelen hátára tette a tenyerét.

– Csak a klóra – felelte Emma, miközben a szemüvegét kereste az ágy melletti könyvkupacon, a nagy, fekete szabványkeretes pápaszemet, amilyet receptre lehet kiváltani.

– A klóra... Kló? Bocs, de nem ismerem ezt a...

Emma megállt, egyik karját maga előtt tartotta, de még így is figyelt, hogy mindvégig hátat fordítson a fiúnak.

– Ne menj sehová! – mondta, és óvatos léptekkel kislattyogott a szobából, miközben két ujját beakasztotta a fehérneműje gumijába, és már kezdte is húzni lefelé. – És semmi játszadozás magaddal, amíg vissza nem jövök!

Dexter az orrán át kifújta a levegőt, kényelmesen elhevert az ágyban, és körbenézett a leharcolt, bérelt szobában. Teljes bizonyossággal meg volt róla győződve, hogy valahol a művészeti képeslapok és lázító színdarabok fénymásolt plakátjai között – afféle álombéli lovagi ideálként – kell lennie egy Nelson Mandela-képnek is. Az utóbbi négy év során, amit ebben a városban töltött, végtelen számú ilyen szobát látott, amelyek úgy voltak elszórva a városban, mint a bűnügyi helyszínek; kis szobák, ahol az ember legfeljebb két méter távolságra lehetett egy Nina Simone-albumtól, és bár szinte soha nem látta ugyanazt a szobát kétszer, az egész túlságosan is ismerős volt. A kiégett éjjeli lámpák és sápkóros cserepes virágok, a mosószerszagú, olcsó, rosszul szabott lepedők. A lány a művészlelkekre jellemző szenvedéllyel még fotómontázsokat is csinált, egyetemi barátokról és családtagokról vakuval készített pillanatképek keveredtek a Chagallok, Vermeerek és Kandinszkijek közé, kusza összevisszaságban a Che Guevara-, Woody Allen- és Samuel Beckett-képekkel. Itt semmi nem volt semleges, mindenről sugárzott az elkötelezettség vagy valamilyen határozott álláspont. Az egész szoba kiáltványként hatott, és Dexter sóhajtva ismert rá a lányban azokra, akiknek a szájából a polgári szó szitoknak hangzik. Azt még értette, hogy a fasiszta miért kelthet negatív asszociációkat, de a polgári szót és mindazt, amit sugallt, határozottan kedvelte. Biztonság, utazás, jó étel, jó modor, ambíció, egész pontosan mi miatt kellett volna mentegetőznie?

Figyelte, ahogy a szájából kanyarogva kígyózik a füst a plafon felé. Hamutartó után nyúlt, és a keze megakadt egy könyvben az ágy mellett. A lét elviselhetetlen könnyűsége volt az, gerince az „erotikus” részeknél már igencsak elvásott. Ezekkel a szenvedélyesen individualista lányokkal az a baj, hogy teljes mértékben egyformák. Még egy könyv: A férfi, aki kalapnak nézte a feleségét. Ostoba dilis, gondolta Dexter, abban a biztos tudatban, hogy ezt a hibát ő soha nem fogja elkövetni.

Huszonhárom évesen Dexter Mayhew-nak sem volt sokkal tisztább képe a jövőjéről, mint amit Emma Morley felvázolt. Remélte, hogy sikeres lesz, hogy a szülei büszkék lesznek rá, és egyszerre több nővel is le fog feküdni, de ez mind vajon hogyan fog megférni egymással? Szeretett volna magazinok cikkeiben szerepelni, és remélte, hogy egy nap majd kiállítást rendeznek az életművéből, bár arról még a leghalványabb fogalma sem volt, hogy milyen jellegű művekről lesz is szó. Szerette volna a végsőkig kiélvezni az életet, de anélkül, hogy ebből bármiféle zűrzavar vagy bonyodalom származna. Úgy akart élni, hogy ha bármely tetszőleges pillanatban fénykép készül róla, akkor az klassz kép legyen. Látszódjon, hogy minden úgy jó, ahogy van. Szórakozás, rengeteg szórakozás kell, és épp csak annyi szomorúság, amennyi feltétlenül szükséges.

A terv nem volt túlzottan kidolgozott, ráadásul már eddig is becsúszott néhány hiba. Például biztos, hogy a mai éjszakának lesz még utóhatása, könnyek, kínos telefonbeszélgetések és némi vádaskodás. Valószínűleg az volna a legjobb, gondolta, ha minél előbb elhúzná a csíkot, és elszórt ruháira pillantva felmérte a menekülési lehetőségeket. A fürdőszoba felől egy ősrégi vécétartály figyelmeztető zörgése és csattogása hallatszott, ezért sietve visszatette a könyvet a helyére, és közben meglátott az ágy alatt egy Colman-féle kicsi, sárga, fém mustárosdobozt, amibe belepillantva megállapította, hogy valóban, igen, tényleg van benne óvszer meg egy joint apró, szürke maradványa, mint valami egérpiszok. Attól, hogy egy kis, sárga fémdoboz a szex és a drog lehetőségét is felvillantotta előtte, hirtelen újra reménytelinek látta a helyzetet, és úgy döntött, akár maradhat is még egy kicsit.

A fürdőszobában Emma Morley letörölte a szája sarkából a fogkrém félholdjait, és azon tűnődött, vajon nem volt-e az egész egy rettenetes tévedés. Négy, romantikus szempontból sivár év után végre egy ágyban feküdt valakivel, akit őszintén kedvelt, aki azóta tetszett neki, hogy először látta egy bulin 1984-ben, és néhány óra múlva már el is tűnik. Feltehetően örökre. Aligha valószínű, hogy meghívja magával Kínába, arról nem is beszélve, hogy ő most éppen bojkottálja Kínát. És egyébként nincs is vele semmi gond, igaz? Dexter Mayhew. Valójában Emma azt gyanította, hogy a fiú képességei nem kiemelkedőek, és a kelleténél egy kicsit magabiztosabb is, de népszerű volt, meg vicces és – semmi értelme tagadni – nagyon jóképű. Akkor meg ő most miért ilyen nyűgös és szarkasztikus? Miért nem tud egyszerűen és magabiztosan tréfálkozni, mint azok a kikent-kifent csinibabák, akikkel Dexter általában együtt lóg? A fürdőszoba apró ablakában már látta a hajnal fényét. Józanság. Ujjaival végigszántott a rémes haján, grimaszolt, aztán megrántotta az ősrégi vécétartály láncát, és elindult vissza a szobába.

Dexter az ágyból figyelte, ahogy megjelent az ajtóban, abban a talárban és szögletes kalapban, amit a diplomaosztó ünnepségre kellett kötelező jelleggel kölcsönözniük, lábával csábító pózt imitálva átölelte az ajtófélfát, és a kezében tartotta az összetekert diplomát. Átnézett a szemüvege fölött, és a kalapot mélyen lehúzta az egyik szemére.

– Mit szólsz?

– Jól áll. Tetszik ez a kissé pajzán megközelítés. Most viszont dobd le magadról, és gyere vissza az ágyba!

– Arról ne is álmodj! Harminc kemény fontomba került, és az utolsó percig ki fogom használni. – Megpörgette maga körül a talárt, mint egy vámpírköpenyt. Dexter megpróbálta elkapni a sarkát, de ő odacsapott az összetekert diplomával, és csak azután ült le az ágy szélére, majd összehajtotta a szemüvegét, és egy mozdulattal lerázta a válláról a talárt. A fiú még egy utolsó pillanatra meglátta meztelen hátát és mellének ívét, majd mindkettő eltűnt egy fekete póló alatt, amely harsányan követelte a nukleáris fegyverkezés azonnali és egyoldalú leállítását. Erről ennyit, gondolta Dexter. Semmi nincs a világon, ami kevésbé ébresztene szexuális vágyat, mint egy hosszú, fekete póló politikai felirattal, kivéve talán azt a bizonyos Tracy Chapman-albumot.

Beletörődve a sorsába, felvette a földről Emma diplomáját, a gumiszalagot lecsúsztatta a tekercsről, aztán kihirdette:

– Angol irodalom és történelem, kitüntetéssel, évfolyamelső.

– Olvasd és zokogj, Közepeske! – A lány az okirat után kapott. – Hé, vigyázz rá!

– Be fogod kereteztetni, mi?

– A szüleim tapétát csinálnak belőle. – Szorosan összetekerte a diplomát, és mindkét végét megigazította. – Laminált tányéralátétet. A mamám a hátára fogja tetováltatni.

– Egyébként hol vannak a szüleid?

– Ó, itt a szomszédban!

A fiú összerezzent.

– Jesszusom, tényleg?

Emma nevetett.

– Dehogy. Visszamentek Leedsbe. Apa szerint a hotel csak az előkelő népeknek való. – A tekercs máris bekerült az ágy alá. – Most pedig nyomás arrébb! – mondta a lány, és a matrac kihűlt oldala felé nógatta. Dexter beengedte maga mellé, közben az egyik karját kicsit sután Emma válla alá csúsztatta, és elgondolkodva megcsókolta a nyakát. A lány odafordult felé, az állát leszegte.

– Dex?

– Hm?

– Mi lenne, ha csak összebújnánk?

– Persze. Ha azt szeretnéd – felelte a fiú gálánsan, bár igazság szerint soha nem látta sok értelmét az összebújásnak. Az ilyesmi a nagynéniknek meg a játék mackóknak való. Az összebújástól görcsöt kap. A legjobb lenne most beismerni a vereséget, és a lehető leghamarabb hazamenni – de a lány már otthonosan elhelyezkedett a vállán a fejével, aztán így feküdtek egy ideig, mozdulatlanul és kissé feszélyezetten, míg végül Emma megszólalt:

– El se hiszem, hogy az összebújni szó hagyta el a számat. A fenébe is… összebújni. Bocs!

A fiú elmosolyodott.

– Semmi gond. Legalább nem kucorgást mondtál.

– A kucorgás tényleg elég ciki.

– Vagy smacizást.

– A smacizás egyenesen rémes. Fogadjuk meg, hogy soha, de soha nem fogunk smacizni – mondta, de abban a pillanatban már meg is bánta. Mármint hogy egymással? Nem úgy tűnt, mintha erre a későbbiekben sok esély lenne. Újra csönd lett. Az elmúlt nyolc órában végig beszélgettek meg csókolóztak, és most elöntötte őket az a mélységes, egész testet betöltő fáradtság, amit a hajnal hoz el. A gondozatlan hátsó kertben fekete rigók daloltak.

– Imádom ezt a hangot – mormolta Dexter a lány hajába. – A hajnali rigókat.

– Én utálom. Ha meghallom, rögtön arra gondolok, hogy valami olyat tettem, amit majd megbánok.

– Én pont ezért szeretem – felelte a fiú, ismét a sötét és karizmatikus hatásra törekedve. Aztán egy pillanat múlva hozzátette: – Miért, olyat tettél?

– Milyet?

– Amit bánsz?

– Mármint most, úgy érted? – Megszorította a kezét. – Ó, szerintem igen! Persze még nem tudhatom, igaz? Majd kérdezz meg reggel! Miért, te igen?

Dexter a lány feje búbjához nyomta a száját.

– Dehogy – felelte, és arra gondolt, hogy ez soha, de soha többé nem fordulhat elő.

Emma a válasszal elégedetten közelebb húzódott.

– Aludnunk kellene egy kicsit.

– Minek? Holnap nincs semmi. Se határidő, se munka.

– Csak az egész életünk tárul ki előttünk – mondta erre álmosan a lány, ahogy beitta Dexter csodásan meleg, nehéz szagát, és közben érezte, hogy végigfut rajta az aggodalom enyhe hulláma a gondolatra: önálló felnőtt élet. Nem érezte magát felnőttnek. Egyáltalán nem volt felkészülve rá. Úgy érezte, mintha az éjszaka közepén megszólalt volna egy tűzjelző, és most az utcán állna, karjában batyuba kötött ruháival. Ha már nem tanul, akkor mit fog csinálni? Mivel fogja kitölteni a napjait? Fogalma sem volt.

Az a lényeg, hogy bátor legyen, és elszánt, meg hogy nyomot hagyjon a világban. Nem kell az egész világot megváltani, elég csak a körülötted lévő kis részt. Vágj neki a kétszeres kitüntetéses diplomáddal, a szenvedélyeddel meg a vadonatúj Smith Corona írógépeddel, és dolgozz kitartóan... valamin! Mondjuk művészettel változtasd meg az emberek életét! Gyönyörű írásokkal. Becsüld meg a barátaidat, maradj hű az elveidhez, élj szenvedélyesen, élj teljes és jó életet! Tapasztalj meg új dolgokat! Szeress és szeressenek viszont, ha ez egyáltalán lehetséges. Táplálkozz körültekintően! Meg ilyesmik.

Ezek persze nem voltak túl konkrét irányelvek, és olyasmik sem, amiket bárki mással meg lehetett volna osztani, legkevésbé Dexterrel, de Emma hitt bennük. És eddig az önálló felnőtt élet első néhány órája nem is volt rossz. Talán reggel, a tea és az aszpirin után még arra is lesz bátorsága, hogy visszahívja a fiút az ágyba. Addigra már mindketten kijózanodnak, amitől persze egyáltalán nem lesz könnyebb a dolog, de akár még élvezheti is. Eddig az a néhány alkalom, amikor lefeküdt egy-egy fiúval, mindig kuncogással vagy sírással végződött, és nem volna rossz kipróbálni végre a kettő közötti átmenetet. Eltűnődött, vajon van-e még óvszer a mustárosdobozban. Persze miért is ne lenne? Amikor utoljára megnézte, még volt: 1987 februárjában... Vince, a szőrös hátú vegyészmérnök, aki a párnahuzatba fújta az orrát. Azok a régi szép napok...

Odakint lassan világosodni kezdett, Dexter látta, hogy az új nap rózsaszínje átszűrődik a vastag téli függönyön, ami a berendezéshez tartozott. Óvatosan, nehogy felébressze, átnyúlt a lány fölött, a cigarettacsikket a borospohárba dobta, és felnézett a mennyezetre. Most már nem valószínű, hogy aludni tudna. Majd inkább a mintákat böngészi a szürke gipszburkolaton, amíg a lány egészen el nem alszik, aztán kibújik az ágyból, és eltűnik anélkül, hogy felkeltené.

Persze ha most elmegy, az azt jelenti, hogy soha többé nem találkoznak. Eltűnődött, vajon Emma bánná-e, és gyanította, hogy igen, a lányokat ez általában zavarta. No de őt magát is zavarná? Négy éven át remekül megvolt nélküle. Egészen tegnap estig azt hitte, hogy a neve Anna, aztán a bulin le sem tudta venni róla a szemét. Miért nem figyelt fel rá korábban soha? Elnézte az alvó lány arcát.

Csinos volt, de mintha ez csak bosszantotta volna. Lángvörösre festett haja szinte megátalkodottan rosszul volt nyírva, valószínűleg saját maga vágta a tükör előtt, vagy az a Tilly hogyishívják, az a harsány, nagydarab lány, akivel együtt bérelték a lakást. A bőre sápadt volt, és kissé táskás, ami arra utalt, hogy túl sok időt töltött könyvtárakban, vagy kocsmában sörözgetve, a szemüvegtől pedig kissé bagolyszerű és prűd vonást öltött az arca. Az álla puha volt, és kicsit pufók, bár lehet, hogy ez csak a gyerekkori dundiságból maradt meg. (Vagy talán már a pufók és a dundiság is olyan szó, amit manapság nem illik használni? Ahogy azt sem mondhatja neki, hogy a mellei fenomenálisak, anélkül hogy vérig sértené.)

De mindegy is, térjünk vissza az arcához! Kis, formás orrának hegye enyhén zsírosan csillogott, a homlokán pedig látszott néhány elszórt, apró piros pont, de ezektől eltekintve az arca tagadhatatlanul… szóval az arca csodaszép volt. Most, hogy a lány lehunyta a szemét, Dexter rájött, hogy nem is emlékszik pontosan a színére, csak arra, hogy nagy, ragyogó, és sugárzik belőle a humor, csakúgy, mint széles szája sarkánál a két ráncból, amelyek mély zárójelként tovább mélyültek, amikor mosolygott, ami láthatóan gyakran előfordult. Sima, márványosan rózsaszín orcák, két kis húspárna, amelyek úgy néztek ki, mintha melegek lennének. Semmi rúzs, csak puha, málnaszínű ajkak, amiket szorosan összezárt, amikor mosolygott, mintha nem akarná, hogy lássák a szájához képest kicsit nagy fogait. A metszőfoga picit csorba volt, és mindezekkel egészében olyan benyomást keltett, hogy valamit visszatart, a nevetést vagy egy okos megjegyzést, vagy egy fantasztikus, titkos viccet.

Ha most elmegy, valószínűleg soha többé nem látja ezt az arcot, talán csak valami rémes évfolyam-találkozó alkalmával tíz év múlva. Addigra a lány kissé elhízott lesz, meg kiábrándult, és majd panaszkodik, hogy búcsú nélkül otthagyta.

A legjobb csöndben elmenni, aztán hanyagolni az évfolyam-találkozókat. Tovább kell lépni, a jövőbe tekintve. Ott rengeteg új arc vár rá.

De épp, amint ezt elhatározta, a lány szája széles mosolyra húzódott, és anélkül hogy kinyitotta volna a szemét, azt kérdezte:

– Na, mit gondolsz, Dex?

– Miről, Em?

– Rólunk. Vajon ez már igaz szerelem? – Mély hangon felnevetett, szorosan zárt ajkakkal.

– Inkább csak aludj, jó?

– Akkor ne bámulj bele az orromba! – Kinyitotta a szemét, ami kék volt, meg zöld, csillogó és ravasz. – Milyen nap van holnap? – mormolta.

– Mármint ma?

– Akkor ma. Ez a ragyogó, új nap, ami ránk vár.

– Péntek. Egész nap péntek. Egész pontosan Szent Swithin napja, ha érdekel.

– Az meg mi?

– Hagyomány. Ha ma esik, akkor negyven napig esni fog, vagy egész nyáron, vagy valami ilyesmi.

A lány a homlokát ráncolta.

– Ennek semmi értelme.

– Az nem számít. Ez afféle hiedelem.

– És hol kell esnie? Valahol mindig esik az eső.

– Szent Swithin sírjánál. A winchesteri katedrális mellett van eltemetve.

– Hát ezt meg honnan tudod?

– Oda jártam iskolába.

– Nagy ügy! – mormolta a párnájába a lány.

– „Ha Szent Swithin napján esik, hát el sem áll tam-tam-tamig.”

– Gyönyörű vers.

– Jó, egy kicsit átalakítottam.

Emma újra nevetett, aztán álmosan felemelte a fejét.

– Te Dex...

– Igen, Em?

– És ha nem esik...

– Akkor?

– Van ma valami dolgod?

Mondd, hogy nem érsz rá!

– Nem igazán – felelte a fiú.

– Akkor elmegyünk majd valahová? Mármint ketten együtt?

Várd meg, amíg elalszik, aztán lépj olajra!

– Oké. Rendben – válaszolta. – Menjünk el valahová!

A lány újra visszahajtotta a fejét a párnára.

– Ragyogó új nap – mormolta.

– Ragyogó új nap.

Második fejezet
AZ ÉLET MEGY TOVÁBB
1989. július 15., szombat

Wolverhampton és Róma

Wolverhampton

Stoke Park Állami Gimnázium

Lányöltöző

1989. július 15.

Ciao, Bella!

Hogy vagy? És milyen Róma? Az Örök Város nem lehet rossz, de én már két napja itt vagyok Wolverhamptonban, és ez is kész örökkévalóságnak tűnt (bár azt elárulhatom, hogy az itteni Pizza Hut pompás, igazán pompás).

Amióta utoljára találkoztunk, úgy döntöttem, hogy elvállalom azt a munkát, amiről meséltem, a Pöröly Színházi Egyesületben, és az elmúlt négy hónap azzal telt, hogy a Művészeti Tanács támogatásával kitaláltuk, összepróbáltuk, és turnéra vittük a Rémes rakomány című szuperprodukciót, amely a rabszolga-kereskedelemről szól, felhasználva az elbeszélés, a népdal és a pantomim néha meglehetősen sokkoló eszköztárát. Mellékelek egy példányt a szerény fénymásolt szórólapból is, hogy lásd, milyen kiemelkedő remekműről van szó.

A Rémes rakomány egy SZAK-darab (Színház A Közoktatásban, a gyengébbek kedvéért), amelynek célközönsége a tizenegy-tizenhárom éves korosztály, és azt a rendkívül provokatív álláspontot képviseli, hogy a rabszolgaság Csúnya Dolog volt. Én játszom Lydiát, a, hm, hát igen, a FŐSZEREPLŐT, hogy egészen pontosan fogalmazzak, a gonosz Sir Obadiah Grimm (ugye már a neve is elárulja, hogy nem éppen jótét lélek?) elkényeztetett és hiú lányát, és az előadás legátütőbb pillanatában egyszer csak ráébredek, hogy az összes cifra holmimért, minden szép ruhámért (a ruhájára mutat) és ékszeremért (mutatja) embertársaim a vérükkel fizettek (hüpp-hüpp), meg hogy mocskosnak érzem magam (a kezére mered, mintha LÁTNÁ A VÉRT), a LEEEEEEEEEELKEM mélyéig mocskosnak. Rendkívül drámai az egész, bár tegnap pár srác kissé hazavágta a hatást azzal, hogy csokis mogyoróval dobálták a fejemet.

Na de komolyan, igazából nem is olyan rémes, mint amilyennek hangzik, a maga kontextusában egyáltalán nem, szóval nem is tudom, miért vagyok ilyen cinikus, biztos valami védekezési mechanizmus ez is. Igazság szerint nagyon jó visszhangja van a gyerekek körében, mármint nem a hajigálósokra gondolok, és az iskolákban tartunk műhelyfoglalkozásokat, amik tényleg nagyon izgalmasak. Elképesztő, hogy ezek a gyerekek, még a közép-amerikaiak is, milyen keveset tudnak a kulturális örökségükről, arról, hogy honnan jöttek. Határozottan élveztem az írást is, és egy csomó ötletem támadt közben más darabokhoz meg ilyesmikhez. Szóval szerintem van értelme, még akkor is, ha szerinted csak időpocsékolás. Tényleg, de tényleg azt gondolom, hogy tudunk változtatni a dolgokon, Dexter. A harmincas években Németországban is egy csomó radikális színház volt, és hogy annak mekkora hatása volt, azt könnyű belátni. Kiirtjuk a faji előítéleteket Anglia középső részének megyéiből, még akkor is, ha egyszerre csak egyesével tudunk hatni a gyerekekre.

A társulatban négyen vagyunk. Kwame a Nemes Rabszolga, és annak ellenére, hogy úrnőt és szolgát játszunk, egész jól kijövünk egymással (bár valamelyik nap megkértem, hogy hozzon egy zacskó csipszet a büféből, és úgy nézett rám, mintha én lennék az ELNYOMÓ, vagy valami hasonló). De amúgy rendes srác, komolyan veszi a munkát is, bár a próbákon egy csomót sírt, ami szerintem enyhe túlzás. Kicsit sírós fajta, ha érted, mire gondolok. A darabban elvileg erőteljes szexuális feszültség érezhető kettőnk között, de az élet ezúttal sem utánozza a művészetet.

Aztán van még Sid, aki gonosz atyámat, Obadiah-t alakítja. Tudom, hogy te az egész ifjúságodat azzal töltötted, hogy francia krikettet játszottál egy nagy, nyavalyás kamillavirágos pázsiton, és soha nem fecsérelted az időt olyan pórias elfoglaltságokra, mint a tévénézés, de Sid valaha egész híres volt, egy Városi őrjárat című nyomozós sorozatban játszott, és ennek megfelelően csak úgy süt róla, mennyire undorodik attól, hogy IDÁIG süllyedt. Egyszerűen nem hajlandó pantomimet játszani, mintha méltóságán aluli lenne, hogy egy olyan tárgy társaságában mutatkozzon, ami valójában nincs is ott, ráadásul minden második mondatát azzal kezdi, hogy „amikor a tévében játszottam”, ami nála azt jelenti, hogy „amikor boldog voltam”. Sid a mosdókagylóba vizel, és olyan borzasztó poliészter nadrágokat hord, amiket mosás helyett csak LE KELL TÖRÖLNI, a legfőbb tápláléka pedig a benzinkúti büfékben kapható darált húsos lepény, és amúgy Kwamével úgy gondoljuk, hogy titokban rettentő rasszista, de ettől eltekintve drága jó lélek, drága, drága jó ember.

És akkor ott van még Candy, ó, igen, Candy! Tetszene neked, pont olyan, amilyennek a neve alapján gondolhatod, ő játssza a Szemtelen Szolgálót, az Ültetvényest meg Sir William Wilberforce-t, és nagyon szép, meg persze lelki beállítottságú, és bármennyire nem szeretem ezt a kifejezést, de tipikus hülye picsa. Állandóan azt kérdezgeti, hogy igazából hány éves vagyok, meg azt mondogatja, milyen fáradtnak látszom, vagy hogy ha kontaktlencsét hordanék, akkor tulajdonképpen egész csinos lennék, amit természetesen IMÁDOK hallani. Mindent elkövet, hogy világossá tegye számunkra, csakis azért csinálja ezt az egészet, hogy beléphessen a Színészszakszervezetbe, és valamivel elüsse az idejét, amíg fel nem fedezi egy hollywoodi producer, aki valószínűleg egy esős kedd délutánon épp átutazóban lesz Dudley városában, ahol nyilván épp a SZAK ifjú tehetségeire vadászik. A színészet totál ostobaság, nem? Amikor elkezdtük a PSZE-t (Pöröly Színházi Egyesület), minden erőnkkel azon voltunk, hogy egy haladó színházi kollektívát hozzunk létre, ahol nincs semmiféle „hatalmas ego, hírnév, bekerülök a tévébe”-féle felvágós szöveg, hanem tényleg egyszerűen csak jó, izgalmas, eredeti, politikai tartalmú munka folyik. Lehet, hogy ez neked ostobaságnak tűnik, de mi ezt szerettük volna csinálni. Viszont a demokratikusan egyenjogú kollektívákkal az a gond, hogy az olyan seggfejeket is meg kell hallgatni, amilyen Sid meg Candy. Ez még nem is lenne baj, ha a csaj legalább tudna játszani, de olyan masszív északi kiejtése van, hogy az hihetetlen, mintha agyvérzést kapott volna, ráadásul megvan az a szokása is, hogy állandóan fehérneműben csinál bemelegítő jógagyakorlatokat. Na, ez már biztos felkeltette a figyelmedet, igaz? Életemben először láttam a napimádás pózt combfixben és kombinéban. Ez azért így mégsem az igazi, nem? A jó öreg Sid alig tudja lenyelni a currys marhaszeletet, állandóan a szája mellé céloz a villával. Mire aztán elérkezik az idő, hogy a művésznő felöltözzön, és színre lépjen, általában valamelyik gyerek fütyülni kezd, vagy valami hasonlót csinál, és előadás után a minibuszban Candy mindig úgy tesz, mintha rettentő feminista volna, és meg lenne bántva emiatt. „Gyűlölöm, amikor a külsőm alapján ítélnek meg, egész életemben mindenki a gyönyörű arcom meg a vonzó, fiatal testem alapján ítélt meg” – mondja a harisnyatartóját igazgatva, mintha ez valami óriási jelentőségű POLITIKAI kérdés volna, mintha valójában agitprop utcaszínházat kellene csinálnunk a formás mellel megvert nők sanyarú sorsáról. Átmentem dagályosba? Te meg beleszerettél már Candybe? Talán majd bemutatlak neki, amikor hazajössz. Magam előtt látlak, ahogy azzal a pillantással nézel rá, tudod, amikor összeszorítod a fogaidat, és az ajkaiddal játszol, és a karrrrrierjéről érdeklődsz. Talán inkább mégse mutatlak be neki...

Emma Morley lefordította a lapot, amikor a sovány és ideges Gary Nutkin belépett. Elérkezett az idő, hogy a Pöröly Színházi Egyesület igazgatója és társalapítója megtartsa eligazító beszédét az előadás előtt. Az uniszex közös öltöző nem is volt igazi öltöző, csak egy belvárosi állami gimnáziumban a lányok tornaöltözője, amely még a hétvégén is azt az iskolai szagot árasztotta, amelyre Emma jól emlékezett: a hormonok, a rózsaszín folyékony szappan és a pállott törölközők szagát.

Az ajtóban Gary Nutkin megköszörülte a torkát, arca sápadt volt, és a borotválkozástól vörös, fekete ingének felső gombját szigorúan begombolta, olyan ember lévén, aki személyes stílusideáljának George Orwellt tartotta.

– Remek házunk van ma, emberek! Majdnem félig tele, ami egyáltalán nem rossz, a körülményekhez képest! – Hogy pontosan milyen körülményekhez képest, arra nem tért ki, talán mert elterelte a figyelmét Candy, aki éppen medencekörzést végzett egy apró pöttyös bodyban. – Mutassuk meg nekik, milyen egy fergeteges előadás, emberek! Döngöljük őket a földbe!

– Én szívesen földbe döngölném a kis nyomoroncokat – dörmögte Sid, és Candyt bámulva szedegette a lepénye morzsáit. – Szögekkel kivert krikettütővel.

– Sid, próbálj egy kicsit pozitívabb lenni, jó? – kérte Candy egy hosszú, fegyelmezett kilégzés közben.

– Ne feledjétek – folytatta Gary –, pörögjön a játék, figyeljünk egymásra, ne üljön le a darab, úgy mondjátok a szöveget, mintha most játszanánk először, és ami a legfontosabb, ne hagyjátok, hogy a közönség bármivel megzavarjon vagy felbosszantson titeket! Az interakció klassz. A visszavágás nem. Senki ne hagyja, hogy kihozzák a sodrából! Ne adjátok meg nekik ezt az elégtételt! Még tizenöt perc, emberek! – Azzal Gary rájuk csukta az öltöző ajtaját, mint egy börtönőr.

Sid most elkezdte a szokásos esti bemelegítését, morogva skandálta, hogy „gyűlölöm ezt az egészet, gyűlölöm ezt az egészet”. Mögötte ott ült Kwame, aki csupasz felsőtestével, rongyos nadrágjában szánalmas látványt nyújtott, ahogy kezét a hóna alá szorítva, hátrahajtott fejjel meditált, vagy talán próbált nem sírva fakadni. Emma bal oldalán Candy A nyomorultakból énekelt betétdalokat tiszta, színtelen szopránhangon, és közben kalapácsujjait piszkálta, amelyek tizennyolc évi balettozás eredményeként alakultak ki. Emma visszafordult a repedezett tükörből ránéző tükörképéhez, megigazította a magas derekú ruha puffos ujjait, levette a szemüvegét, és Jane Austenhoz méltót sóhajtott.

Az elmúlt évben sorozatban követték egymást a szerencsétlen fordulatok, elhibázott döntések, félbehagyott tervek. Játszott basszusgitáron egy lányzenekarban, amit hol Toroknak, hol Hatos számú vágóhídnak, hol pedig Kegyetlen Keksznek hívtak – egyszerűen képtelenek voltak nevet választani maguknak, zenei irányvonalról nem is beszélve. Aztán jött egy alternatív klubest, ahová senki nem ment el, majd a félbehagyott első regény, a félbehagyott második regény, jó néhány rémes nyári munka, amikor kasmírkendőket és kockás szoknyát árult turistáknak. A legeslegmélyebb mélyponton még egy cirkuszművészeti kurzusra is beiratkozott, míg aztán nyilvánvalóvá nem vált, hogy e téren nem rendelkezik semmiféle képességgel. Nem a trapéz volt a megoldás.

A Szerelem Második Nyara, amiről olyan sok szépet lehetett hallani, lehangoló és céltalan volt. Még a hőn szeretett Edinburgh is kezdett unalmassá és nyomasztóvá válni. Az egyetemi városában élni olyan volt, mintha ott maradt volna egy buliban, amiről már mindenki más hazament, így aztán októberben felmondta az albérletet a Rankeillor Streeten, és visszaköltözött a szüleihez, hogy velük töltsön egy hosszú, feszült, nyirkos telet, gyakori szemrehányásokkal, ajtócsapkodással és délutáni tévénézéssel, egy olyan házban, amelyik most már elviselhetetlenül szűknek tűnt. „De hiszen két kitüntetéssel diplomáztál! Mi történt azokkal a kitüntetésekkel?” – kérdezte az anyja minden egyes nap, mintha Emma diplomája varázserőt rejtene, amit ő makacsul nem hajlandó használni. A húga, Marianne, aki ápolónő volt, és boldog házasságban élt, immár ifjú anyaként, esténként csak azért jött át látogatóba, hogy kárörvendjen a mama és papa okos kislányán, akinek tündöklése immár véget ért.

De időről időre ott volt Dexter Mayhew. A diploma utáni nyár utolsó meleg napjaiban Emma elment a család gyönyörű házába Oxfordshire-be, nem is ház, az ő szemében inkább kúria volt ez. Az 1920-as években emelt, hatalmas épület, fakó szőnyegekkel, nagy méretű absztrakt festményekkel és jégbe hűtött italokkal. Az óriási, gyógynövényillatú kertben egy hosszú napot töltöttek bágyadtan, a medence és a teniszpálya között ingázva – utóbbiból most látott életében először olyat, amit nem az önkormányzat épített. Ahogy a nádfonatú székben üldögélve gin-tonikot ivott, és a kilátást csodálta, Emmának A nagy Gatsby jutott eszébe. Aztán persze tönkretette az egészet, ideges volt, és túl sokat ivott a vacsoránál, kiabált Dexter apjával – aki amúgy szerény, visszafogott, kimondottan értelmes ember benyomását keltette – Nicaraguáról, miközben Dexter szeretetteljesen csalódott tekintettel szemlélte, mint egy kiskutyát, amelyik a szőnyegre piszkított. Tényleg ott ült az asztaluknál, ette az ételüket, és közben fasisztának nevezte Dexter apját? Aznap éjjel kábultan és bűntudattal eltelve feküdt a vendégszobában, és várta a kopogást az ajtón, ami nyilvánvalóan nem jöhetett, a romantika reményét is feláldozta a sandinisták kedvéért, akiktől pedig sok hálára nem számíthatott.

Aztán áprilisban újra találkoztak Londonban, közös barátjuk, Callum huszonharmadik születésnapi buliján, és a következő napot együtt töltötték a Kensington Parkban, üvegből itták a bort, és beszélgettek. Szemmel láthatólag bocsánatot nyert, de egyúttal a barátság őrjítő közvetlenségébe süppedtek, vagy legalábbis az ő számára őrjítő volt, ahogy egymás mellett feküdtek a zsenge tavaszi pázsiton, a kezük majdnem összeért, miközben Dexter Loláról mesélt, arról a káprázatos spanyol lányról, akivel akkor ismerkedett meg, amikor a Pireneusokban síelt.

Aztán Dexter megint elment utazni, és tovább szélesítette a látókörét. Némi kutatómunka után kiderült, hogy Kína túl idegen és elvont lenne neki, ezért inkább kényelmes, egész éves körútra indult az útikönyvekben csak „bulivárosok” néven ismertetett helyszínekre. Így aztán most csak leveleztek. Emma hosszú, mélyen átélt leveleket alkotott, telezsúfolta őket viccekkel és aláhúzásokkal, erőltetett élcekkel és alig leplezett vágyakozással, csupa kétezer szavas szerelmi aktus légipostapapíron. A levelek, mint a válogatáskazetták, valójában a ki nem fejezett érzelmek hordozói voltak, és nyilvánvalóan a kelleténél jóval több időt és energiát pazarolt rájuk. Cserébe Dexter képeslapokat küldött, kevés bélyeggel: „Amszterdam ESZELŐS”, „Barcelona ÉSZBONTÓ”, „Dublin KIRÁLY! Berúgtam, mint ÁLLAT”. Útikönyvíróként nem volt éppen egy Bill Bryson, de Emma azért becsúsztatta a képeslapokat a nagykabátja zsebébe, amikor hosszú, elmélkedő sétákra indult az Ilkley-láp felé, és próbált valamilyen rejtett jelentést keresni abban, hogy „VELENCE – TOTÁL ELÁZÁS!!!”.

– De hát kicsoda ez a Dexter? – kérdezte az anyja, ahogy a képeslapok hátuljára pillantott. – A barátod? – Aztán kissé aggódó arccal: – Nem gondoltál még arra, hogy beléphetnél a gázművekhez? – Emma a közeli kocsmában dolgozott, ahol sört csapolt, és közben telt az idő, ő pedig úgy érezte, hogy az agya lassacskán kezd cseppfolyóssá válni, mint amikor a hűtő aljában ott felejtenek valamit.

Aztán telefonált Gary Nutkin, a sovány trockista, aki annak idején a Rettegés és ínség a Harmadik Birodalomban című Brecht-darabot vitte színre még 1986-ban; elszánt és megalkuvást nem tűrő előadást rendezett, majd három elszánt és megalkuvást nem tűrő órán át csókolózott vele az utolsó előadást követő búcsúbulin. Nem sokkal ezután elvitte Emmát egy kétrészes Peter Greenaway-filmre, ahol is négy órán át kivárt, míg végül kinyújtotta, és szórakozottan Emma bal mellére tette a kezét, mintha csak a világításkapcsolón állítana. Aznap este brechtien szeretkeztek egy áporodott egyszemélyes ágyban, fejük felett Az algíri csata plakátjával, és közben Gary végig gondosan ügyelt arra, nehogy valamilyen formában tárgyiasítsa őt. Aztán semmi, egy árva szó sem, egészen addig a telefonhívásig azon a májusi késő estén, amikor tétova, halk hangon azt kérdezte:

– Volna kedved csatlakozni a színházi egyesületemhez?

Emma se színészi ambíciókkal nem rendelkezett, se különösebb rajongást nem érzett a színház iránt, eltekintve attól, hogy a szavak és eszmék közvetítésére kiváló közegnek tartotta. A Pöröly pedig éppen ilyen újfajta, haladó színházi társulás akart lenni, közös célokkal, mindenki által osztott lelkesedéssel, írott kiáltvánnyal és azzal az elkötelezettséggel, hogy a művészet révén változtassák meg a fiatalok életét. Talán még valami románc is akad, gondolta Emma, vagy legalább egy kis szex. Becsomagolta a hátizsákját, elbúcsúzott szkeptikus anyjától és apjától, azzal elindult a minibusszal, mint valami nemes cél felé, egyfajta színházi spanyol polgárháborúba, a Művészeti Tanács támogatásával.

De három hónap múltán hová tűnt a bensőséges légkör, a bajtársi szellem, a társadalmi értékteremtés érzete, mivé lettek a jókedvvel párosult, fennkölt ideálok? Elvileg egyesület voltak. Legalábbis ez állt a furgon oldalán, ő maga festette fel a betűket. „Gyűlölöm ezt az egészet, gyűlölöm ezt az egészet”, hajtogatta Sid. Emma a fülére szorította a kezét, és feltett magának néhány alapvető kérdést.

Mit keresek itt?

Tényleg van értelme annak, amit csinálok?

Miért nem bír végre felöltözni?

Mi ez a bűz?

Hol szeretnék lenni e pillanatban?

Rómában akart lenni, Dexter Mayhew-val. Ágyban.

– Sáfteszböri Avenue.

– Nem, Shaftesbury. Három szótag: Sáftszböri.

– Lájcseszter Square.

– Leicester Square, Leszter, két szótag.

– Miért nem Lájcseszter?

– Fogalmam sincs.

– Pedig te vagy a tanár, tudnod kellene.

– Bocs – vonta meg a vállát Dexter.

– Hát, szerintem ez az ostoba nyelv – mondta Tove Angstrom, és belebokszolt a fiú vállába.

– Egy ostoba nyelv. Teljesen egyetértek. De azért még nem kell megütnöd.

– Bocsánatot kérek – felelte a lány, és megcsókolta a vállát, aztán a nyakát és a száját, Dexter pedig ismét elcsodálkozott azon, mennyi élvezettel jár a tanári pálya.

Aprócska szobája terrakottapadlóján hevertek, párnák tömkelege között, miután belátták, hogy az egyszemélyes ágy nem képes megfelelően kielégíteni az igényeiket, ezért lemondtak róla. A Percy Shelley Nemzetközi Angol Nyelviskola prospektusa a tanárok szállását a következőképpen írta le: „mérsékelt komfort, számos enyhítő körülménnyel”, és ez tökéletesen ki is fejezte a valóságot. A Centro Storicóban található szoba unalmas volt, és hivatalos külsejű, de legalább tartozott hozzá erkély, vagy inkább egy harminc centi széles párkány, ami egy csinos térre nézett, amely Rómára oly jellemző módon egyszerre parkolóként is funkcionált. Dexter reggelente arra ébredt, hogy a hivatali dolgozók nagy lendülettel tolatnak egymás kocsijába.

Ám ennek a párás júliusi délutánnak a közepén az egyetlen hang, ami behallatszott, a turisták kerekes bőröndjeinek a kattogása volt, ahogy végigzörögtek a macskaköveken, ők pedig a szélesre tárt ablakok mellett hevertek, bágyadtan csókolóztak, az arcát simogatta a lány haja, sűrűn, sötéten, és valamilyen dán sampon illatát árasztva magából, amelybe műfenyő és cigarettafüst keveredett. Tove átnyúlt a mellkasa fölött a földön heverő cigarettásdobozért, meggyújtott két szálat, és az egyiket odaadta, ő pedig feljebb támaszkodott a párnákon, miközben a cigaretta úgy csüngött a szájában, mint Belmondónak vagy valamelyik Fellini-film hősének. Ugyan soha nem látott sem Belmondo-, sem Fellini-filmet, de ismerte a stílust az elegáns, fekete-fehér képeslapokról. Dexter nem gondolta magáról, hogy hiú vagy felszínes, de időnként kétségtelenül örült volna, ha kéznél van valaki, aki lefényképezheti.

Újra csókolózni kezdtek, ő pedig azon tűnődött, hogy a helyzetnek van-e bármiféle erkölcsi vagy etikai dimenziója. Persze igazából nem most kellett volna aggódnia amiatt, milyen előnyei vagy hátrányai vannak, ha lefekszik egy tanítványával, hanem a buli után, amikor Tove bizonytalanul kuporgott az ágya szélén, és térdig érő csizmájának a cipzárját húzta lefelé. Még akkor is, a vörösbor és a vágy zűrzavarában is azon kapta magát, hogy arra gondol, vajon Emma Morley mit szólna. Miközben Tove nyelve a fülében kígyózott, meg is fogalmazta a védőbeszédét: a lány tizenkilenc éves, felnőtt, én meg amúgy sem vagyok igazi tanár. Nem beszélve arról, hogy Emma ebben a pillanatban nagyon messze tartózkodott, és éppen a világot váltotta meg egy vidéki város körgyűrűjén haladó minibuszból – és egyébként is az egésznek mi köze Emmához? Tove térdig érő csizmája most a szoba sarkában kornyadozott itt, a hostelben, ahol szigorúan tilos volt éjszakára látogatót fogadni.

Dexter áthelyezte a testét a terrakotta egy hűvösebb részére, és az ablakon kikandikálva, az élénkkék égbolt kis négyszögéből próbálta megállapítani, hány óra lehet. Tove légzésének ritmusa megváltozott, ahogy a lány álomba merült, de neki fontos találkozója volt. A cigaretta utolsó néhány centijét egy borospohárba dobta, aztán a karórájáért nyúlt, ami Primo Levi Ember ez? című könyvének egy érintetlen példányán hevert.

– Tove, mennem kell.

A lány tiltakozásul felnyögött.

– A szüleimmel találkozom, muszáj indulnom.

– Jöhetek én is?

Dexter felnevetett.

– Inkább ne. Egyébként is hétfőn tesztet írsz nyelvtanból. Inkább menj tanulni!

– Kérdezz ki te! Kérdezz ki most!

– Rendben. Igék. Jelen idő.

A lány köréje fonta az egyik lábát, és ugyanazzal a lendülettel felhúzta magát, hogy ő kerüljön fölülre.

– Csókolózom, csókolózol, csókolózik, csókolózunk...

Dexter felkönyökölt.

– Komolyan mondom, Tove...

– Csak tíz perc – súgta a lány a fülébe, ő pedig visszadőlt a padlóra. Miért is ne? – gondolta. Elvégre Rómában vagyok, egy gyönyörű nyári napon. Huszonnégy éves vagyok, az anyagi helyzetem biztos, az egészségem kiváló. Mindenem sajog, épp olyasmit teszek, amit nem lenne szabad, és nagyon, de nagyon szerencsésnek érzem magam.

Az élvezeteknek, örömöknek és önmagának szentelt élet vonzereje idővel feltehetően megfakul majd, de az az idő még rettentő messze van.

És mi a helyzet Rómában? Milyen a dolce vita? (Nézz utána, mi az.) Magam előtt látlak, ahogy egy kávézóban ülsz, és azt a kapucsínót iszod, amiről annyit beszélnek, miközben utánafütyülsz minden csinos nőnek. Gondolom, napszemüveg is van rajtad, úgy olvasod ezt a levelet. Hát jobb, ha leveszed, mert rettentő idétlenül nézel ki benne. Megkaptad a könyveket, amiket küldtem? Primo Levi kiváló olasz író. Azt akartam, hogy eszedbe jusson, az élet nem fenékig gelati és mokaszin. Az élet nem lehet mindig olyan, mint a „Betty Blue” első jelenete. Egyébként hogy ízlik a tanítás? Ígérd meg, kérlek, hogy nem fekszel le a tanítványaiddal. Az olyan... kiábrándító lenne.

Most mennem kell. Fenyegetően közeledik a lap alja, a szomszéd helyiségből pedig áthallatszik a közönség pezsdítő zsongása, ahogy székekkel hajigálják egymást. Két hét múlva abbahagyom ezt a munkát, HÁLA ISTENNEK, Gary Nutkin, a rendezőnk azt szeretné, ha utána összeállítanék egy műsort alsósoknak az apartheidről. BÁBOKKAL, a rohadt életbe! Hat hónap egy Ford Transitban az M6-os autópályán, ölemben egy Desmond Tutu-marionettel. Azt hiszem, ezt kihagyom. Amúgy is írtam egy darabot két női szereplőre Virginia Woolfról és Emily Dickinsonról. A címe az, hogy Két élet (vagy esetleg Két depressziós leszbikus). Talán ezt viszem színre valahol egy kocsmaszínházban. Amikor előadtam Candynek, hogy ki volt Virginia Woolf, azt mondta, hogy igazán, de igazán nagyon szeretné eljátszani, de csak akkor, ha leveheti a felsőjét, így aztán a szereplőválogatás máris meg van oldva. Én leszek Emily Dickinson, és magamon tartom a felsőmet. Majd félreteszek neked pár jegyet.

Közben még azt kell eldöntenem, hogy Leedsben vagy Londonban kérjem-e a munkanélküli-segélyt. Döntések, döntések. Próbáltam küzdeni az ellen, hogy Londonba költözzek – olyan SABLONOS, ha valaki Londonba költözik –, de a volt szobatársam, Tilly Killick (Emlékszel rá? Nagy, piros szemüveg, harsány vélemény mindenről, pofaszakáll?) szólt, hogy van egy szabad szobája Claptonban. „Dobozszobának” hívja, ami nem sok jót sejtet. Milyen hely az a Clapton? Nem jössz Londonba valamikor a közeljövőben? Hé, akár lakótársak is lehetnénk?

„Lakótársak?” Emma tétovázott, majd megrázta a fejét, és felnyögött, aztán odaírta: „Csak vicceltem!!!” Majd újra felnyögött. „Csak vicceltem” – pont ezt írják az emberek, amikor minden egyes szót komolyan gondoltak. Most viszont már késő átfirkálni, na de hogy búcsúzzon el? A „minden jót” túl hivatalos, a „tout mon amour” túl érzelgős, a „sok szeretettel” meg kicsit giccses. Gary Nutkin ismét megjelent az ajtóban.

– Oké, akkor mindenki a helyére! – Bánatos arccal kitárta az ajtót, mintha a kivégzőosztag elé vezetné őket, Emma pedig gyorsan, nehogy meggondolhassa magát, odaírta:

A fenébe is, hiányzol, Dex.

Majd odakörmölte az aláírását, és erősen egy csókot nyomott a halványkék légipostapapírra.

A Piazza della Rotondán Dexter anyja egy kávézó egyik asztalánál ült, kezében lazán egy regényt tartott, a szemét becsukta, fejét hátra- és oldalra hajtotta, mint egy madár, hogy még elcsípje a délutáni nap utolsó sugarait. Dexter ahelyett, hogy egyenesen odament volna hozzá, egy percre még leült a turisták közé a Pantheon lépcsőjére, és onnan figyelte, ahogy a pincér odalép, és felemeli a hamutartót, amitől az anyja felriadt merengéséből. Mindketten nevettek, és az anyja szájának a mozgásából, karjának színpadias mozdulatából Dexter tudta, hogy rettenetes olasz nyelvtudását veti éppen latba, miközben kacéran megveregeti a pincér karját. A pincérnek láthatólag fogalma sem volt róla, mit mond az asszony, mindenesetre széles mosollyal viszonozta a flörtölést, aztán továbbment, de még visszanézett a gyönyörű angol nőre, aki megérintette a karját, és közben érthetetlen nyelven beszélt.

Dexter mindezt látta, és elmosolyodott. Az a jó öreg freudi gondolat, amit először a bentlakásos iskolában suttogtak, miszerint a fiúk az anyjukba szerelmesek, az apjukat pedig gyűlölik, számára teljes mértékben hihetőnek tűnt. Mindenki, akivel valaha találkozott, szerelmes volt Alison Mayhew-ba, de az egészben az volt a legjobb, hogy az apját is kifejezetten kedvelte – mint oly sok más dologban, ebben is szerencsésnek mondhatta magát.

Sokszor észrevette vacsora közben, vagy az oxfordshire-i ház óriási, buján zöldellő kertjében, vagy a franciaországi nyaralásokon, miközben az anyja a napon aludt, hogy az apja milyen néma csodálattal mered a feleségére, olyan pillantással, mint egy véreb. A feleségénél tizenöt évvel idősebb, magas, keskeny arcú és befelé forduló Stephen Mayhew szemlátomást képtelen volt felfogni, milyen hihetetlenül szerencsés. Az anyja gyakori estélyein, amikor Dexter néma csöndben ült, nehogy elküldjék aludni, mindig megfigyelte, ahogy a férfiak engedelmes, rajongó körbe gyűlnek az édesanyja köré, intelligens, nagyvilági emberek, orvosok, jogászok meg olyan emberek, akik a rádióban szerepeltek, úgy viselkedtek, mint az ábrándos kamaszok. Ő pedig nézte, ahogy az anyja a korai Roxy Music-albumok számaira táncol, a kezében koktélospohárral, kissé ingatagon és függetlenül, miközben csak bámulta a többi feleség, akik hozzá képest mind kövérkésnek és nehéz felfogásúnak tűntek. Dexter osztálytársai is, még a laza és bonyolult lelkek is rajzfilmfigurává halványultak Alison Mayhew körül; flörtöltek vele, ő pedig viszonozta a flörtölést, bevonták a vízicsatákba, dicsérték a rettenetes főztjét, az ijesztő rántottákat a fekete borssal, ami egyébként cigarettáról lehullott hamu volt.

Dexter anyja eredetileg divattervezést tanult Londonban, de az utóbbi időben egy antikbútor-üzletet vezetett a faluban, ahol nagy sikerrel adott el drága szőnyegeket és gyertyatartókat az oxfordi úri népeknek. Még mindig körüllengte az a bizonyos „valaha voltam valaki a hatvanas években” aura – Dexter látta a fényképeket, a megfakult, színes lapmellékletekből kivágott fotókat –, de mindezt feláldozta a határozottan tiszteletre méltó, biztos és kényelmes családi életért, mégpedig láthatólag mindenféle szomorúság vagy sajnálkozás nélkül. Jellemző módon pont olyan volt ez, mintha egy parti végén megérezte volna a lehető legjobb pillanatot a távozásra. Dexter gyanította, hogy időről időre az orvosokkal, jogászokkal meg a rádióban hallható férfiakkal futó kalandok is megeshettek, de rájött, hogy nem tud ezért haragudni. És a férfiak mindig ugyanazt mondták – hogy látszik rajta az anyai örökség. Azt senki nem mondta meg, hogy mit is örökölt pontosan, de szemmel láthatóan mindenki számára világos volt, természetesen a külsejét, az energiáját és a kicsattanó egészségét, de valamiféle nemtörődöm magabiztosságot is azt illetően, hogy joga van az események középpontjában lenni, a nyerő csapathoz tartozni.

Még most is, ahogy az anyja ott ült fakóra mosott, kék nyári ruhájában, és hatalmas retiküljében gyufa után kutatott, úgy látszott, mintha az élet a piazzán körülötte forogna. Ravasz barna szempár nézett ki szív alakú arcából, fölötte az elegánsan összekócolt fekete haj, ami egy vagyonba került, a ruhája a kelleténél egy gombbal mélyebben kigombolva – a kép maga volt a makulátlan káosz. Amint meglátta közeledő fiát, az arcán széles mosoly terült szét.

– Negyvenöt perc késés, fiatalember. Hol voltál?

– Onnan figyeltelek, hogyan szédíted a pincéreket.

– El ne áruld apádnak! – Miközben felállt, hogy megölelje, kis híján felborította az asztalt. – De tényleg, hol voltál?

– Csak az óráimra készültem. – Dexter haja még vizes volt a Tovéval közös zuhanyozástól, és ahogy az anyja félresimította a homlokába lógó tincseket, majd gyengéden egyik tenyerébe fogta az arcát, Dexter rájött, hogy már most enyhén be van csípve.

– Nagyon zilált vagy. Ki zilált össze ennyire? Milyen huncutsággal töltötted az időt?

– Mondtam már, hogy az óráimra készültem.

Az anyja kétkedően biggyesztette le az ajkát.

– És hol kötöttél ki tegnap este? Vártunk az étteremben.

– Ne haragudj, de ott ragadtam. Egyetemi diszkó volt.

– Diszkó. Micsoda hetvenes évekbeli program! Na és milyen volt?

– Kétszáz részeg skandináv lány pogózott.

– „Pogózott.” Örömmel jelentem, az égvilágon semmi fogalmam nincs arról, hogy az mi a fene lehet. Jól szórakoztál?

– Pokoli volt.

Az anyja megveregette a térdét.

– Szegény, szegény kisfiam.

– Apa hol van?

– Vissza kellett mennie a szállodába, egy kis délutáni pihenőre. A hőség miatt, meg azért, mert a szandálja feltörte a lábát. Tudod, milyen az apád, annyira walesi tud lenni.

– És egyébként mit csináltatok?

– Csak a Forumon sétáltunk körbe. Szerintem gyönyörű, de Stephen majd meghalt az unalomtól. Az a rendetlenség, meg a szanaszét heverő oszlopok mindenhol. Az a gyanúm, hogy szerinte az egészet le kellene dózerolni, aztán építhetnének helyette egy csinos pálmaházat vagy valami hasonlót.

– Meg kellene nézned a Palatinust. Ott van, annak a dombnak a tetején...

– Tudom, hol a Palatinus, Dexter, már akkor jártam Rómában, amikor te még meg se születtél.

– Igen? És ki volt akkor a császár?

– Haha! Gyere, segíts egy kicsit, ne hagyd, hogy az egész üveg bort én igyam meg! – Már alig maradt az üvegben, de Dexter azért kitöltötte az utolsó ujjnyi bort egy vizespohárba, és az anyja cigarettájáért nyúlt. Alison megrovóan ingatta a fejét. – Tudod, néha úgy érzem, hogy ezt az egész liberális nevelést kicsit túlzásba vittük.

– Egyetértek. Teljes mértékben tönkretettetek. Ideadnád a gyufát?

– Nem olyan bölcs dolog ez, elárulom. Tudom, hogy szerinted úgy nézel ki cigivel, mint egy filmsztár, de tévedsz, rémes látvány.

– Akkor te miért cigizel?

– Mert nekem viszont szenzációsan áll. – A szájába dugott egy cigarettát, Dexter pedig tüzet adott neki. – Egyébként épp leszokóban vagyok. Ez az utolsó szál. Most viszont gyorsan, amíg az apád nincs itt... – Közelebb húzta a székét, mint az összeesküvők. – Mesélj a szerelmi életedről!

– Kizárt!

– Ugyan, Dex! Tudod jól, hogy én már csak a gyerekeim által élhetem ki magam, és a nővéred annyira szűz...

– Nagyságos asszony, be van rúgva?

– Sose fogom megérteni, hogy hozta össze azt a két gyereket...

– Te becsíptél.

– Hát elfelejtetted, hogy nem is iszom? – Amikor Dexter tizenkét éves volt, az anyja egy éjjel ünnepélyesen kivitte a konyhába, és fojtott hangon megtanította, hogyan kell száraz martinit keverni, mintha ez valami ünnepi rítus lett volna.

– Na, mondd már! Ki vele, hallani akarom az összes szaftos részletet.

– Nincs mit mondanom.

– Nincs senkid itt, Rómában? Egyetlen kedves, katolikus lány se?

– Senki.

– Remélem, nem az egyik tanítványod.

– Persze hogy nem.

– És mi a helyzet otthon? Ki írja azokat a hosszú, könnyáztatta leveleket, amiket sorra küldünk utánad?

– Semmi közöd hozzá.

– Ne kényszeríts rá, hogy újra gőz fölött nyissam ki őket, jobb, ha beszámolsz!

– Nincs miről beszámolni.

Az anyja hátradőlt.

– Hát akkor csalódtam benned. És mi van azzal a kedves lánnyal, aki egyszer nálunk aludt?

– Milyen lány?

– Csinos, elszánt, északi. Aki berúgott, és kiabált apáddal a sandinisták miatt.

– Az Emma Morley volt.

– Emma Morley. Tetszett nekem. Apád is szimpatikusnak találta, annak ellenére, hogy a lány burzsoá fasisztának nevezte. – Dexter arca összerándult az emléktől. – Semmi gond, legalább volt benne egy kis tűz, egy kis szenvedély. Nem úgy, mint azokban az ostoba szexbombákban, akikkel általában a reggelinél találkozunk. Igen, Mrs. Mayhew, nem, Mrs. Mayhew. Ne gondold, hogy nem hallom, amikor éjjel lábujjhegyen a vendégszobához osonsz...

– Te tényleg részeg vagy, ugye?

– Szóval mi a helyzet ezzel az Emmával?

– Emma csak a barátom.

– Igazán? Hát én nem volnék ebben olyan biztos. Szerintem kifejezetten kedvel téged.

– Engem mindenki kedvel. Ezzel vagyok megátkozva.

A fejében még jól hangzott a mondat, kissé züllött volt, és csupa önirónia, aztán most csak ültek csöndben, és Dexter megint olyan butának érezte magát, mint azokon a partikon, ahol az anyja megengedte, hogy a felnőttek közé üljön, ő pedig a viselkedésével csalódást okozott. Az anyja elnézően mosolygott rá, és megszorította az asztalon nyugvó kezét.

– Légy kedves, jó?

– Kedves vagyok, én mindig kedves vagyok.

– De ne légy túl kedves! Azért nem valami fanatikus jóságra gondoltam.

– Semmiképpen. – Dexter kicsit kényelmetlenül érezte magát, és nézelődni kezdett jobbra-balra a piazzán.

Az anyja megbökte a karját.

– Akkor most kérsz még egy üveg bort, vagy menjünk vissza a szállodába, és nézzük meg apád vízhólyagjait?

Elindultak észak felé a kis mellékutcákon, amelyek a Via del Corsóval párhuzamosan haladnak a Piazza del Popolo felé. Dexter igyekezett olyan útvonalat választani, hogy a lehető legtöbb látnivaló beleférjen az útba, és ettől máris jobban érezte magát, élvezte, hogy ennyire jól ismeri a várost. Az anyja kissé ingatagon támaszkodott a karjára.

– Meddig akarsz Rómában maradni?

– Nem tudom. Talán októberig.

– De aztán hazajössz, és kikötsz majd valaminél, ugye?

– Hát persze.

– Nem mondom, hogy lakj velünk. Ilyet nem tennék veled. De tudod, hogy segítünk, ha foglaló kell egy lakáshoz.

– De nem sürgős, ugye?

– Hát, már egy egész év eltelt, Dexter. Mennyit akarsz még nyaralni? Igazán nem mondhatod, hogy betegre dolgoztad magad az egyetemen...

– Nem nyaralok, melózom!

– És mi van az újságírással? Régebben mintha azt emlegetted volna.

Valóban említette futólag, de csak alibi gyanánt, meg hogy elterelje a figyelmet. Úgy tűnt, hogy miközben közeledett a húszhoz, az előtte álló lehetőségek lassanként megfogyatkoztak. Egyes jól hangzó állások – szívsebész, építész – már végleg bezárultak előtte, és nagyon úgy nézett ki, hogy az újságírás is erre a sorsra jut. Nemigen értett az íráshoz, keveset tudott a politikáról, franciául csak az éttermekben felszedett pár szót tudta, azokat is rosszul, nem rendelkezett semmilyen végzettséggel vagy képesítéssel, és nem volt más a birtokában, csupán egy útlevél meg a képzeletében egy éles kép önmagáról, ahogy trópusi országokban a plafonon forgó ventilátor alatt dohányzik, éjjeliszekrényén egy viharvert Nikon meg egy üveg whisky áll.

Igazából persze fényképész akart lenni. Tizenhat éves korában elkészített egy Textúra névre hallgató fotóprojektet, csupa fekete-fehér közelképet fakérgekről meg tengeri kagylókról, amitől a művtöritanára láthatólag „dobott egy hátast”. Azóta sem sikerült semmi olyat csinálnia, ami annyi élvezetet jelentett volna számára, mint a Textúra meg azok az erős kontrasztú képek jégvirágokról és az autóbeálló kavicsairól. Az újságírás azt jelentené, hogy bonyolult dolgokkal kell viaskodnia, szavakkal meg gondolatokkal, viszont úgy érezte, hogy egész tisztességes fotós azért még lehetne belőle – talán csak azért, mert úgy gondolta, határozott érzékkel tudja megállapítani, mikor néznek ki jól a dolgok. Életének ebben a szakaszában a pályaválasztás legfontosabb kritériuma az volt számára, hogy vajon a munkája jól hangzana-e egy bárban, egy lány fülébe kiabálva, márpedig nem kétséges, hogy a „Hivatásos fotós vagyok” nagyon jó kis mondat, majdnem olyan jó, mint a „Háborús övezetekből tudósítok”, vagy az, hogy „Igazság szerint dokumentumfilmeket készítek”.

– Az újságírás nincs kizárva.

– Vagy az üzleti élet. Nem arról volt szó, hogy Callummel belefogtok valamilyen üzletbe?

– Még gondolkozunk rajta.

– Egy kicsit homályosan hangzik így önmagában, hogy „üzlet”.

– Mondom, még gondolkozunk rajta. – Az igazság az volt, hogy Callum, a régi lakótársa már nélküle belevágott az üzletbe, egy számítógép-karbantartási vállalkozásba, amit Dexternek megérteni sem volt energiája. Callum meggyőződéssel hangoztatta, hogy huszonöt éves korukra milliomosok lehetnek, de mégis, hogy hangzana ez egy bárban? „Igazság szerint számítógépek karbantartásával foglalkozom.” Nem, a hivatásos fotós eddig mind közül a legjobb. Úgy döntött, tesz egy próbát hangosan is.

– Igazság szerint a fotózáson gondolkodom.

– Fotózáson? – Anyja bosszantó nevetésben tört ki.

– Hé, én jó fotókat csinálok!

– ...amikor nem felejted el levenni az ujjadat a lencséről.

– Nem inkább bátorítanod kellene?

– És milyen fényképész akarsz lenni? Divatfotós? – Az anyja rekedtesen felnevetett. – Vagy a Textúrán fogsz tovább dolgozni? – Kénytelenek voltak megállni az utcasarkon, mert egy ideig úgy nevetett, hogy kétrét görnyedve a fia karjába kapaszkodott. – Az a rengeteg kép a kavicsokról! – Végül abbahagyta, kiegyenesedett, és komolyságot erőltetett az arcára. – Dexter, annyira, de annyira sajnálom...

– Egyébként azóta már sokkal jobb fotókat csinálok.

– Tudom, ne haragudj! Bocsánatot kérek. – Újra elindultak. – Ha ezt szeretnéd, akkor csináld! – Megszorította a fia karját, ám Dexter tovább duzzogott. – Mindig azt mondtuk, hogy bármi lehetsz, ami lenni szeretnél, ha elég keményen dolgozol.

– Csak egy ötlet volt – válaszolta a fiú nyűgös hangon. – Egyelőre még csak mérlegelem a lehetőségeimet.

– Hát, őszintén remélem is, mert a tanítás szép szakma ugyan, de nem éppen a te hivatásod, igaz? Ábrándos skandináv lánykáknak Beatles-dalokat tanítani...

– A tanítás kemény meló, anya. Amúgy meg legalább ad egy biztos alapot.

– Na igen. Tudod, néha azon tűnődöm, hogy nincs-e túl sok ilyen biztos alapod. – Lefelé nézett, miközben ezt mondta, és a mondat szinte visszapattant a macskakövekről. Pár lépést szótlanul tettek meg, majd Dexter azt kérdezte:

– Ezt hogy érted?

– Á, csak úgy, hogy... – Az asszony felsóhajtott, és a fia vállára hajtotta a fejét. – Csak arra gondoltam, hogy előbb vagy utóbb már komolyan kellene venned az életedet, ennyi az egész. Fiatal vagy, és egészséges, és elég jól is nézel ki, azt hiszem, főleg félhomályban. Az emberek általában kedvelnek, úgy tűnik, okos is vagy, pontosabban épp elég okos, talán nem kifejezetten az egyetemi tanulmányok terén, de eligazodsz a világban. És szerencséd is volt, óriási szerencséd, Dexter, no és rengeteg dologtól meg voltál kímélve, felelősségtől, anyagi gondoktól. De most már felnőttél, és egy napon rá fogsz jönni, hogy az élet nem mindig ilyen... – körülnézett, és a festői kis mellékutcára mutatott, ahová a fia hozta – ...ilyen derűs. Jó volna, ha arra is fel lennél készülve. Nem ártana, ha egy kicsit több minden lenne a tarsolyodban.

Dexter összeráncolta a homlokát.

– Micsoda? Valamilyen szakmára gondolsz?

– Részben.

– Pont úgy beszélsz, mint apa.

– Atyaisten! Miért, ő mit mond?

– Hogy kell egy rendes állás, egy biztos alap, valami, amiért érdemes felkelni reggelenként.

– Én nem csak egy állásra gondolok, nem ilyen egyszerű az egész. Valamilyen irány is kell. Egy cél. Valami hajtóerő, valami ambíció. Amikor annyi idős voltam, mint te, én meg akartam váltani a világot.

Dexter elhúzta a száját.

– Szóval ezért nyitottad a régiségboltot? – Az anyja a könyökével a bordái közé bökött.

– Az most van, ez meg még réges-régen volt. Ne okoskodj itt nekem! – Karon fogta a fiút, és lassú léptekkel újra elindultak. – Csak azt szeretném, ha büszke lehetnék rád, semmi többet. Persze most is büszke vagyok rád, meg a nővéredre is, de mégis, tudod, hogy értem. Egy kicsit be vagyok csípve. Váltsunk témát! Valami másról akartam veled beszélni.

– Mi másról?

– Ó... már késő. – Ott emelkedett előttük a háromcsillagos szálloda elegáns, de nem hivalkodó épülete. A füstszínű üvegablakokon át Dexter látta az apját, ahogy az előcsarnokban egy karosszékben görnyedve, hosszú, vékony lábát a térdére támasztva a talpát vizsgálgatja, és közben szabad kezében az összegyűrt zokniját tartja.

– Te jóisten, a hotel halljában piszkálja a vízhólyagjait! Valódi swansea-i életkép a Via del Corso kellős közepén. Elbűvölő, egyenesen elbűvölő. – Alison kivonta a karját a fia hóna alól, és megfogta Dexter kezét. – Vigyél el holnap ebédelni, jó? Az apád addig majd az elsötétített szobában piszkálja a bütykeit. Menjünk el, csak mi ketten, egy szép kis szabadtéri, fehér terítős vendéglőbe. Valami drága helyre, meghívlak. Elhozhatsz párat az érdekes kavicsokról készített fotóidból.

– Oké – felelte Dexter durcásan. Az anyja mosolygott, de a homlokán nem simult el a ránc, és a kelleténél kicsivel erősebben szorította a fia kezét. Dexter érezte, hogy hirtelen aggodalom tölti el. – De miért?

– Mert beszélni szeretnék az én csinos fiammal, csak most a kelleténél kicsit jobban becsíptem, azt hiszem.

– De miről? Mondd el most!

– Semmi különös, tényleg semmi.

– Nem akartok elválni, ugye?

Az anyja halkan felnevetett.

– Ne hülyéskedj, hát persze hogy nem. – A hotel előcsarnokában Dexter apja észrevette őket, már fel is állt, és most a Tolni feliratú ajtót rángatta. – Hogy hagyhatnék el egy olyan férfit, aki az alsónadrágjába tűri az ingét?

– Akkor miről van szó?

– Semmi rosszról, drágám, semmi rosszról. – Az anyja az utcán állva megnyugtatóan rámosolygott, a kezét Dexter tarkójára tette, ahol a haja rövidre volt nyírva, és odahúzta a fiút magához, amíg össze nem ért a homlokuk. – Te csak ne aggódj egy pillanatig sem! Holnap. Holnap majd komolyan beszélgetünk.