Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1.

2.

3.

4.

5.

MÁSODIK KÖNYV

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

HARMADIK KÖNYV

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

NEGYEDIK KÖNYV

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

ÖTÖDIK KÖNYV

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

HETEDIK KÖNYV

76.

77.

78.

79.

NYOLCADIK KÖNYV

80.

81.

83.

83.

84.

KILENCEDIK KÖNYV

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

110.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

BEFEJEZÉS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Si Naj-an

VÍZPARTI TÖRTÉNET

fordította:
Goda Géza

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-198-9 EPUB
ISBN 978-963-678-199-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
水滸傳
Shuihu Zhuán

első kiadás: 1120 körül
az elektronikus változat az 1950. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Utagava Kunijosi (1798 – 1861) Jang Lin
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

A megcsalt énekesleány

A Szan tartománybeli Vehcsou város főutcájának teaházába egy vándor tért be s egy csésze teát rendelt mandulahabbal.

- Hol van itt a helyőrség parancsnoksága? - kérdezte a gazdát.

- Egypár lépéssel feljebb, a város felé, a főutcán.

- Nem tudod véletlenül, hogy egy Vang Csin nevezetű, aki azelőtt fegyvermester volt a kajfengi császári testőrségnél, nem szolgál-e most az itteni helyőrségnél?

- Ezt ott kérdezd meg - mondta a gazda s egy nagy, erős emberre mutatott, aki éppen most széles és kemény léptekkel állított be az ajtón. Papagájzöld egyenruha volt rajta, fején szvasztika-keresztekkel kihímzett sapka, melyről hátul két aranygyűrűbe font és Tai Jüan tartományi város nevével díszített bakló fityegett alá. Derekát kék-fekete öv fogta át, amelynek két vége combján alul ért, lábát halványsárga, saskarom bőréből készült, négyszer varrott csizma fedte. Telt arca volt, nagy füle, egyenes orra. Vörös, bozontos szakállát úgy hordta, mint ahogy az északi barbárok szokták. Hosszában vagy nyolc láb, dereka tíztenyérnyi lehetett.

- Ez Lu Ta helyőrségi kapitány - súgta a gazda az idegen fülébe, aki most udvariasan köszönve a kapitány felé közeledett és egy csésze teára invitálta. A kapitány barátságos tekintettel mérte végig az idegen fiatalember magas és formás termetét, amely az igazi harcos benyomását keltette. Testét világos zsákvászonból készült durva zubbony fedte. Tenyérnyi széles, erős szilvavörös bőrövében rövid tőr, oldalán pedig bronzcsengettyűkkel és csengő kavicsokkal ékesített, vadlúdszárnyból készült markolatú hosszú kard volt. Üstöke fölé kötött égszínkék fejkendőjére széles karimájú piros bogiáros nemezkalap borult. Miután a kapitány jól szemügyre vette az idegent, leült melléje s a két férfi most bemutatkozott egymásnak.

- Si Csinnek hívnak, s gazdaember vagyok. Szikiacsun községből. A község a kis Huaszan-hegy lábánál Hua Jin-sien kerületben, Huacsou prefektúrában fekszik.

- Nem te vagy az a Si, akit a Kilenccsíkos Sárkánynak hívnak?

- Eltaláltad - felelte a másik. Mosolyogva gombolta föl zubbonyát, úgy, hogy meztelen mellén egy sárkány rajza vált láthatóvá. Évekkel ezelőtt kilenc sárkányt tetováltatott a mellére.

A kapitány tisztelettudóan hajtotta meg magát.

- Külsőd megerősíti, sőt túlszárnyalja híredet. Mi járatban vagy nálunk?

- Szökésben vagyok. Községem hatósága elől kellett menekülnöm. A falum közelében levő Kis Huanon bujdosó legények tanyáznak. Három vezérükkel jó barátságba keveredtem és olykor éjszakánként titokban vagy a birtokon, vagy a hegyen szoktunk találkozni. Egy gaz erdőfelügyelő árulása folytán, aki szerette volna megkaparítani három barátom fejdíját, a minap, a nyolcadik hónap tizenötödikének éjszakáján, éppen mikor nálam az őszközepi holdat nagy vidáman egy kis borral köszöntöttük, a községi mandarin fogdmegjei megleptek bennünket. Szerencsésen átvágtuk magunkat a hegyig és én még az embereim és vagyonom egy részét is meg tudtam menteni. A gazdasági udvart fölgyújtottam, de most már nem szeretnék abban az átkozott fészekben maradni. Fél hónap óta útban vagyok, atyai barátomat, a császári testőrség fegyvermesterét, Vang Csint keresem. Te bizonyára hallottál már róla?

- Nem az, aki az új kormányzó marsallal, Kaoval akaszkodott össze, aztán menekülnie kellett s most elfogató parancsot adtak ki ellene?

- Úgy van. Amikor Kao, hivatalba lépése napján a hatósága alá tartozó összes parancsnokokat és tisztviselőket maga előtt sorba állíttatta, a sorból senki sem hiányzott, csak Vang, a fegyvermester. Napok óta betegen feküdt. Kao tajtékzott a dühtől. Azon nyomban a betegágyból maga elé akarta hurcoltatni és engedetlenségért nehéz botbüntetéssel akarta sújtani. Csak befolyásos barátai közbenjárásának köszönhette, hogy egynapi halasztást adtak neki és ezt a napot arra használta föl, hogy megszökjék. Nem is tehetett másként, ha a fejét meg akarta menteni, mert évekkel ezelőtt, amikor Kao még csak városszerte ismert duhaj semmittevő volt, Vang atyjával vívott párbajában olyan verést kapott, hogy hetekig nem tudta mozdítani a derekát. Most aztán a fián akart bosszút állni a verésért Bizonyára te is ismered Kao kalandos pályáját?

- De még mennyire! Szégyen-gyalázat, hogy ezt a fickót a gaz Csaj King kancellár mellett most, mint a második leghatalmasabb embert kell megtűrnünk a birodalomban. Ifjú korában züllött naplopó és kéjenc volt, akit a saját apja jelentett föl, akit kiutasítottak és száműztek a fővárosból. Később aztán mikor kegyelmet kapott és visszatért, egyik helyről a másikra tologatták s addig ajánlgatták ide-oda, amíg átmenetileg az utolsó császár sógorának, Vang marsallnak kíséretébe vették föl. Ott aztán Tuan hercegnek, a mennyek mai fiának szemébe ötlött, amikor egy labdarúgó-játék után urának ajándékait hozta neki. Így került a könnyelmű herceg személyes kíséretébe, aki szereti az ilyenfajta embereket s így lett nélkülözhetetlen kísérője, amikor a herceg, mint Huj Csung császár a sárkánytrónra jutott. Most aztán ezt az embert emelték a személyi nagy marsall méltóságára. Mi szolgálatot tesz ez az ember a birodalomnak, hacsak egy kis művívást, labdarúgást, gitárcincogást és festékmázolást nem nevezünk szolgálatnak? Mit tud ez a komoly harci mesterségről? Mit tud Kung Cse mester nagyszerű szabályairól és alapelveiről? És az ilyen ember akar kormányozni? Miféle őrült állapotok ezek?! A felső körökben sógorság-komaság, lent elnyomás és igazságtalanság! Csoda-e, ha ilyenformán mindenütt lázadás és fölkelés üti föl a fejét, hogy a legjobbak elmenekülnek és a bujdosók közé állnak? De hát folytasd csak. Mondd el, hogy keveredtél barátságba a derék Vang fegyvermesterrel?

- Menekülés közben eltévedt és egy estén bebocsáttatást kérve kopogtatott udvarunk kapuján. Megboldogult atyám egypár hónapig vendégként magánál tartotta. Ez alatt az idő alatt avatott be engem a fegyverhasználat magasabb művészetébe és vált atyai barátommá. Most őt keresem. Azt mondta nekem, hogy a nyugati birodalmi határ felé, Jananba igyekszik, mert az ottani helyőrségben számos jó barátja van, akiket a fegyveres tudományokra ő tanított meg és akik bizonyosan menedéket adnak neki. Talán te is tudsz valamit felőle?

- Annyi bizonyos, hogy itt nincs s ha úgy áll a dolog, ahogy mondod, egypár napig bizony tovább kell gyalogolnod Jananig. Most pedig menjünk innen, mert nagyon meguntam ezt a teakotyvalékot és azt hiszem, hogy ismeretségünket inkább egy-két serleg jó borral illenék megünnepelni. Gyerünk!

Si Csin a vállára kapta hátizsákját s új barátját örömmel kísérte el a Városhíd melletti ismert borozóba. Útközben a bámész tömegben egy emberre lett figyelmes, aki fölváltva hol vívómutatványokkal szórakoztatta nézőit, hol pedig kenőcsöket és illatszereket árusított. Régi ismerősét, Li Csungot ismerte föl benne, aki gyermekkorában vívómestere volt. Üdvözölte, a kapitány pedig összecsomagoltatta vele cókmókját és meghívta harmadiknak a poharazáshoz.

Pan borozójában a három ember egy emeleti kedélyes különszobában asztal mellé telepedett. A kapitány a legjobb borból hozatott s gazdag asztalt téríttetett a legjobb ételekből. Már jó egynéhány pohárkát ürítettek s a beszélgetés az első általános szóbeszédből éppen a vívómesterség medrébe terelődött, amikor panaszos zokogás és jajszó zavarta meg őket, amely a szomszéd szobából hallatszott. A kapitány ingerülten olyat ütött öklével az asztalra, hogy a poharak és tányérok táncolni kezdtek az asztalon s a földre gurultak.

- Micsoda dolog ez, hogy tisztességes törzsvendég ebben a korcsmában egy percig sem tud zavartalanul iddogálni barátaival? Miféle átkozott sírás-rívás ez a szomszédban? Talán bizony adós maradtam neked valaha, hogy még ennyi figyelemmel sem vagy irántam? - kérdezte az ijedt korcsmárost.

- Kapitány uram - dadogott a korcsmáros alázatos hajlongás közben -, ne tessék haragudni. Nem rossz szándékból történt. Hogy is merészelné az én csekélységem kapitány urat idegenek előtt kényelmében és nyugalmában megzavarni? Két szánalomra méltó emberről van szó, egy öregről és a leányáról, akik nálunk finom vendégek előtt zenélni szoktak. Nem tudták, hogy kapitány úr véletlenül ebben a szobában van.

- Hm! - mondta a kapitány - ez más, de úgy látszik valami baj van itt! Tüstént hozd ide az öreget s a leányát!

A korcsmáros eltűnt, de kisvártatva körülbelül tizenkilenc éves fiatal asszonnyal és hatvan év körüli aggastyánnal tért vissza. Az asszony nem volt éppen szépnek mondható, de arca vonzó és kedves. Az egyik kezében tánccsörgettyűit tartotta, a másikkal gyorsan letörülte könnyeit, egy lépést tett előre, mélyen meghajolt s „vanfuval tízezerszeres szerencsét” kívánt.

- Kik vagytok és mit jelent ez a bömbölés? - kérdezte Lu Ta.

A fiatalasszony felelt:

- A keleti fővárosból valók vagyunk és egy évvel ezelőtt itteni rokonainkhoz akartunk költözni. Várakozásunk ellenére azonban rokonaink kevéssel azelőtt Nankingba költöztek. Majd nemsokára édesanyám megbetegedett és meghalt. A temetési költségek utolsó megtakarított pénzünket is fölemésztették és a legnagyobb nyomorba jutottunk. Nyomorunkban édesapám házassági szerződést kötött egy itteni gazdag polgárral, aki mindenáron feleségül akart venni és ajánlataival folyvást ostromolt. Mellékfeleségének akart és állítólag háromezer ezüst tallért kínált értem. A szerződésben háromezer tallér szerepelt, de az egész csak amolyan látszatüzlet volt, mert ez az ember csak úgy, rövid időre megkívánt engem. Három hónap múlva kiállhatatlan főfelesége elűzött a házból és apámmal együtt egy vendégfogadóban helyezett el.

- Az az ember most ragaszkodik a szerződéshez és visszaköveteli a háromezer ezüst tallért, amelyből egy garast sem láttunk. Apám öreg és békeszerető ember s nem akar pereskedni. Nincs is módjában, hogy gazdag emberrel perbe szálljon. Gyermekkoromban énekelni tanított s Csong polgártárssal abban egyeztünk meg, hogy előkelő vendégek előtt fizetésért énekelni fogok, hogy így keresményemből részletenként lefizethessem állítólagos adósságunkat. Fizetésem legnagyobb részét erre fordítom, úgyhogy megélhetésünkre még a legszükségesebb sem marad.

- Az utóbbi időben rosszul ment az üzlet és az esedékes részletet nem tudtuk megfizetni. Most aztán el kell készülnünk rá, hogy Csong polgártárs nagy lármát csap és még talán meg is ver. Ez az, amitől nagyon félek és amiért az imént hangos zokogásra fakadtam. Nem tudtam, hogy a kapitány úr a szomszéd szobában tartózkodik és tízezer bocsánatot kérek, hogy szándékom ellenére megzavartam.

- Hogy hívnak? Hol van az a vendégfogadó, amelyről beszélsz? És ki az a Csong polgártárs? - kérdezősködött a kapitány, miközben szigorúan összeráncolta a szemöldökét.

- Az én nevem Kin. A leányomat Csuj Liennek hívják. Lu vendégfogadójában lakunk a keleti kapu mellett. Zsaroló kínzónk Csong hentesmester, akinek üzlete lent van a Diadalmas Palota hídjánál.

- Úgy! Tehát Csong, az a piszkos kutya! Embernyúzó gazember! Várjatok csak, sietek, hogy egy kissé a helyére illesszem a derekát. Mindjárt visszajövök - fordult a kapitány két barátjához s menni készült.

- Erre ráérsz holnap is - mondták ezek és egyesült erővel sikerült nekik maradásra bírni.

- Ide hallgass, öreg - fordult most a kapitány az aggastyánhoz. - Egy kis útiköltséggel szívesen segítek rajtad, holnap reggel pedig menjetek vissza Kajfengba. Nos?

- Második atyánknak, második anyánknak fogunk tekinteni, mert semmit sem szeretnénk jobban, minthogy mielőbb elmehessünk innen. De a vendégfogadós nem fog elereszteni bennünket, amíg Csöng polgártársnak ki nem fizetjük egész tartozásunkat.

- Majd erről én gondoskodom.

Lu Ta öt ezüst tallért kotort elő a zsebéből s az asztalra tette.

- Nos? Mi lesz? Hát ti nem adtok hozzá? Nálam most véletlenül nincs több pénz - fordult aztán két társa felé.

Si Csin tíz unciás rudat, Li Csung pedig két ezüstpénzt helyezett az asztalra.

- Úgy látom, erre magatoknak is szükségetek van - mondta Lu Ta és két barátja felé tolta vissza a két tallért, a megmaradt tizenötöt pedig az öregnek adta.

- Nesze! - mondta. - Itt az útravaló! Most pedig menjetek, csomagoljátok be a holmitokat! Holnap reggel magam megyek el a szállástokra, hogy elutazástoknál segítségetekre legyek. Majd meglátjuk, mer-e a fogadós akadályt gördíteni az utalókba!

Az öreg és leánya most buzgó köszöngetések közt távozott. Ők hárman még tovább iddogáltak egydarabig, aztán felálltak.

- A számlámat majd máskor fizetem - mondta a kapitány a korcsmárosnak.

- Ahogy parancsolni tetszik. Mindig szolgálatára állok a kapitány úrnak - udvariaskodott a korcsmáros.

Odakünn az utcán elváltak egymástól. Si Csin és Li Csung szállásukra mentek, a kapitány pedig a helyőrségi parancsnokság melletti lakására sietett. Haragjában hozzá sem nyúlt a vacsorához és éjszaka a szemét sem hunyta le. Az öreg, Kin még az esti kapuzárás előtt kis kordélyt bérelt összecsomagolta holmiját s kifizette a számláját a fogadósnak.

2.

A kizsákmányoló

Másnap reggel, amikor az öreg Kin és leánya éppen kikanalazta a reggeli levest, Lu Ta kapitány dörgő lépésekkel rontott be a vendégfogadóba.

- Itt lakik az öreg Kin? - kérdezte a háziszolgát.

- Kin úr! - kiáltotta be a háziszolga. - Lu Ta kapitány úr keres.

Az öreg Kin kinyitotta kamrája ajtaját s a belépő kapitányt ülőhellyel kínálta meg.

- Bolondság! - mondta a kapitány. - Minek vesztegetni az időt! Előre! Indulás!

Az öreg Kin már útra készen volt a leányával együtt, poggyásza a hátára vetett rúdra volt csomagolva, hálálkodva hajolt meg jóakarója előtt s gyorsan ki akart jutni a vendégfogadóból. A háziszolga azonban e szavakkal állt az útjába: - Hé, Kin úr, hová olyan nagy sietve?

- Talán adóstok az öreg még valamivel? - avatkozott bele Lu Ta.

- Nem nekünk, mert a mi számlánkat már az este kifizette, de Csong polgártársnak még adós az elvált leánya után és Csong úr minket tett érte felelőssé.

- Úgy? Ezt majd én magam intézem el Csong polgártárssal - felelte a kapitány. - És most ne tartóztasd őket tovább.

De a háziszolga még mindig nem akarta elengedni őket. Lu Ta elvesztette türelmét s öt előrefeszített ujját olyan haraggal lökte a legény arcába, hogy az elvágódott és vért hányt. Még egy ökölcsapás és rögtön kiköpte két elülső fogát. Csak nagy nehezen tápászkodott föl s mint a füst, oly gyorsan tűnt el a ház belsejében. Kin és leánya e közben már régen kereket oldott. Lu Ta attól való féltében, hogy üldözni fogják és visszahozzák őket, a vendégfogadó előtti padra telepedett s vagy két óra hosszat maradt őrhelyén, amíg a menekülők egérutat nyertek. Akkor fölállt s elindult a Diadalmas Palota hídja irányában.

Csong, a hentesmester, ebben az időben éppen hátul a pénztárban ült s üzleti könyveit nézegette, miközben vagy egy tucat legénye az üzlet elülső részében a kiszolgáló asztalok körül hosszú késsel szolgálta ki a vevőket, s sürgött-forgott, amikor Lu Ta kapitány magas alakja az ajtóban megjelent.

- Hé, Csong mester - kiáltott be az ajtón, mire a hentesmester szolgálatkészen rohant az ajtó felé s udvarias szólamok közt egyik segédjével gyorsan zsámolyt hozatott a magas vendégnek.

- A helyőrség parancsnoka tíz font vágott disznóhúst kér, de ne legyen benne egyetlen darabka zsír sem.

- Parancsára! Tíz font finomra vágott sovány húst a legjobból! - adta tovább a hentesmester legényeinek a rendelést.

- Nem, nem! Nem akarom, hogy legényeid piszkos mancsaikkal hozzáérjenek a húshoz. Te magad vagdald föl!

- Parancsára! - felelte Csong s gyorsan munkához, látott. Miközben a szék mellett állt s a húst vagdalta, hirtelen Lu vendégfogadós háziszolgája jelent meg az ajtóban. A feje be volt kötve s azért jött, hogy a hentesnek hírt hozzon az öreg Kin és leánya váratlan elutazásáról, de mert észrevette Lu Ta kapitányt, nem mert belépni az üzletbe. Odakünn megállt az eresz alatt.

Csong egy félóra alatt felvágta a tíz font húst és lótuszlevelekbe csomagolta.

- Parancsolja kapitány úr, hogy a húst hazaküldjem? - kérdezte.

- Ott még nem tartunk. Még tíz font apróra vagdalt szalonnára is szükségem van, de ne legyen benne egyetlen szál sovány hús sem.

- Bizonyára pástétomhoz kell ugye? De mire való lesz ez a sok szalonna? - érdeklődött a hentesmester.

Lu Ta szigorúan nézett reá.

- Semmi közöd hozzá!

- Persze, persze! Az apróra vágott szalonnát sok mindenre lehet használni - mondta Csong s újból munkához látott.

Mire a szalonnát fölvagdalta és ezt is lótuszlevélbe csomagolta, egy teljes óra múlt el. E közben a boltajtóban egy sereg vevő verődött össze, akik a kapitánytól való félelmükben nem mertek belépni. A tömegben még, mindig ott állt a Lu vendégfogadójának háziszolgája.

- Talán mindkét csomagot hazaküldjem a parancsnok úrnak? - ismételte meg a kérdést a hentesmester.

- Megállj! Még mindig nem tartunk ott. Még tíz font finomra vágott porcogóra is szükségem van, de olyanra, amelyben egy szemernyi hús sincs.

A hentesmester mosolygott.

- Úgy látszik, ugratni akar a kapitány úr? - mondta kissé ingerülten.

A kapitány most egy ugrással talpra szökött s elkapta a lótuszlevélbe burkolt két csomagot.

- Persze, hogy azért jöttem. Igen, azért jöttem, hogy ugrassalak - kiáltotta szikrázó szemmel s abban a pillanatban a két nehéz csomagot úgy vágta a hentes arcába, hogy a húscafatok valóságos esője borította el. Csong belsejében talpától a fejéig forró düh lángja lobogott föl. Most már nem tudta türtőztetni magát, a vágószék mögül taglót kapott elő s ellenfelére rontott. Lu Ta azonban még idejében egypár lépéssel az ajtó előtt álló tömeg felé hátrált, amely riadt pillantásokkal nézte az izgalmas játékot. Még a segédék közül sem mert senki beavatkozni. A dühöngő hentes jobbjában a taglót forgatva, baljával meg akarta ragadni ellenfelét, de Lu Ta gyors mozdulattal megelőzte, elkapta bal kézcsuklóját és hatalmasan hasba rúgta. A hentesmester kiesett boltja ajtajából és végig gurult a járda kövein. Lu Ta egyik lábával a mellére lépett, két öklét magasra emelte és rákiáltott a földön fetrengőre:

- Te kutya! Mit tettél Kin leányával, a szegény Csui Liennel?

Most olyan ökölütés érte a hentes arcát, hogy az orra elferdült tőle és hatalmas vérsugár tört elő belőle.

- Ó, átkozott! - nyögött a hentes, miközben hiába iparkodott fölkelni s a tagló kicsúszott kezéből.

- Micsoda? Te gaz kizsákmányoló, még te mersz beszélni? - és másodszor is úgy vágott öklével a szeme közé, hogy belső szemszögletei megrepedtek. Úgy érezte, mintha többszínű szövetet bontottak volna ki előtte. Feketét, vöröset és zöldet látott egyszerre. A körülállók ijedten nézték a jelenetet, senki sem mert mozdulni és senki sem mert a kapitány karjába kapaszkodni. A hentes most kegyelemért rimánkodott, de a kapitány megvetéssel mordult rá:

- Mit? Kegyelmet kérsz, kutya? Ha férfi létedre a végsőkig védekeztél volna, megkegyelmeztem volna neked. Most, hogy gyáván könyörögsz, nem kapsz kegyelmet.

Egy harmadik ökölcsapás következett a halántéka tájékára. A legyőzött ember úgy érezte, mintha fegyverei csörgését hallaná s mintha harangok zúgnának és csöngettyűk csilingelnének a fejében. Aztán kinyújtózott s nem mozdult többé. Lu Ta hosszan nézte. Látta, hogy lélegzet még kiszáll a melléből, de levegő nem tér többé vissza belé.

- Hé, fickó, ne tettesd magad halottnak, vagy akarsz még egyet? - kiáltotta Lu Ta, de aztán észrevette, min halványodik el egyszerre a hentesmester arca s azt gondolta magában: Nini! Csak egy kis tisztességre akartam tanítani s most három ökölcsapástól megdöglik a nyomorult! Az ördögbe is, még a bíróság elé s a tömlöcbe kéri lök miatta. Ki hoz nekem oda ennivalót, ha koplalnom kell A legokosabb lesz, ha a nyakamba kapom a lábamat s szaladok, amerre látok.

Lehajolt a halotthoz s hangosan mondta:

- Ám játszd a halottat, ha kedved tartja, de ne kerülj többé a szemem elé, mert akkor végleg leszámolok veled.

Káromkodott egyet és hosszú léptekkel távozott. Se a szomszédok, sem a járókelők, sem. a vevők, sem a segédek, senki sem merte útját állni.

Mikor hazaért, gyorsan összekapkodta szükséges holmiját, ruháit, fehérneműit és készpénzét batyuba kötött egyenruháját régi, elnyűtt köntössel cserélte föl s rövid, erős botot vett a kezébe. Minden egyebet otthagyott s mint a füst, olyan gyorsan hagyta el a város keleti kapuját.

E közben azok, akik a hentesbolt előtt tanúi voltak a jelenetnek, mindenféle élesztési kísérletet megpróbáltak, de minden hiábavaló volt. Csong hentesmester meghalt. A rokonok és szomszédok azonnal jelentést tettek az esetről a prefektúrán. A prefektus nem akart önhatalmúan eljárni, azonnal hordszékbe ült s jelentette a dolgot a helyőrség parancsnokának. A parancsnok, aki Lu Taban sokra becsülte a kitűnő katonát, csak vonakodva adta beleegyezését az üldözéshez. Egyébként azonban úgy a halottvizsgálat, a tanúkihallgatás és a jegyzőkönyv felvétele, szóval a szokásos eljárás a maga rendje-módja szerint folyt le. A tettes ellen körözési és elfogatási parancsot adtak ki s annak, aki kézre- keríti, ezer ezüst tallér jutalmat ígértek. Addig is, biztosíték gyanánt, Lu Ta házigazdáját s a szökevény legközelebbi szomszédjait tömlöcbe vetették, azután egész sereg rendőr mérföldnyi körben átkutatta az egész várost. A kapitányt nem találták meg.

3.

Az Öttáblás hegyen

Lu Ta pihenés nélkül, éjjel-nappal vándorolt, ahogy csak a lába bírta. Az országúiról szándékosan mellékutakra tért, hogy félrevezesse üldözőit. Éhes ember nem nagyon szokott válogatni az ételben és aki fázik éppúgy nem válogat a ruhában, mint ahogy a szegény ember sem a felesége kiválasztásában. Lu Ta sem választott magának határozott útirányt, csak arra törekedett, hogy Vehcsoutól mihamarabb minél távolabb legyen, mindegy, hogy hol. Ilyenformán egyhavi szüntelen vándorlás közben több kerületet bejárt, amikor egy napon Jenmen megerősített határvároshoz, a „Vad gúnár”-hoz érkezett, amely Tajcsou kerülethez tartozik.

Lu Ta sétára indult a városban. Hetek óta kerülte az emberlakta helyeket és ahogy most az üzletekkel telt utcákon és tereken, a százféle áru és kirakat közt barangolva egészen átadta magát az embertömegek és kocsik lármájának, úgy érezte, mintha ez a szerény rangú kis járási városka nagyobb volna, mint akár egy kerületi vagy tartományi főváros. Amint így lépegetett, embertömegbe keveredett, amely az egyik élénk utcakereszteződésnél egy falragasz előtt verődött össze. Közelebb lépett, ahol a körülállók hangosan olvasták a hirdetmény szövegét:

Elfogatási parancs

A jenmeni kerületi mandarin a tai-jüan-fui tartományi kormányzó nevében elfogatási parancsot ad ki a vehcsoui Lu Ta helyőrségi parancsnokság kapitánya ellen, aki gyilkossággal van vádolva, melyet Csong hentesmesteren követett el.

Aki a körözöttet elrejti, neki hajlékot vagy élelmet ad, ugyanazon büntetésben részesül, mint a tettes. Aki a tettest elfogja s a hatóságnak átadja vagy a körözött tartózkodási helyéről a hatóságnak az első megbízható adatot adja…

Lu Ta idáig hallgatta a körözési parancsot, amikor valaki megszólította a háta mögött:

- Hé, Csang testvér, öreg fiú, hogy kerülsz te ide! Ugyanakkor úgy érezte, hogy valaki elkapja a derekát s kifele vonszolja a tömegből. Amikor megfordult, az öreg Kint, a vehcsoui védencét pillantotta meg. Az öreg szótlanul vonta magával egy távolabb levő magános helyre, ahol beszédjüknek nem volt tanúja, aztán így szólt a kapitányhoz:

- Kedves jótevőm! Valóban nagy bátorság lakozik benned. Saját elfogatási parancsod előtt talállak, amelyen nagy betűkkel ezer tallér van kitűzve a fejedre! Ha véletlenül nem járok erre, a rendőrök okvetlenül elkaptak volna. A hirdetményben nagy és feltűnő betűkkel van leírva személyed, korod és külsőd.

- Tudom. Csong hentest te miattad vertem agyon s most már több mint egy hónap óta szökésben vagyok. De azt szeretném tudni, hogy kerülsz te ide! Hiszen mindenáron Kajfengba akartatok visszatérni.

- Valóban, ez volt a szándékunk, de útközben azt gondoltam magamban, hogy üldözőink Kajfengben okvetlen megtalálnak s az az átkozott hentes ott sem fog békén hagyni bennünket. Megváltoztattam tehát útitervemet és dél helyett inkább észak felé vettem utamat. Egy jóbarátom és fő városbéli régi szomszédom, akivel útközben találkoztam, rábírt, hogy hozzá csatlakozzam. Az ő közvetítésével leányomat egy tekintélyes gazdag ember, Csao nevezetű egykori miniszteri tanácsos, mellékfeleségül vette. Leányom nagyszerűen ment férjhez és most a lehető legkedvezőbb viszonyok közt élünk, amit végül is csak neked, jóságos jótevőnknek köszönhetünk. Leányom sohasem, mulasztja el, hogy férjenek ne beszéljen rólad és ne dicsérje nemes viselkedésedet. Férje nagy barátja a vívás és a lándzsavetés mesterségének s nem egyszer fejezte ki azt a vágyát, hogy szeretne veled megismerkedni. Ha megengeded, örömmel hívlak meg házunkba néhány napra s majd otthon, teljes nyugalomban mindent megbeszélhetünk.

Lu Ta örömmel fogadta el Kin meghívását és követte őt Csao tanácsos közeli házába.

- Gyermekem, itt hozom a mi jótevőnket - e szavakkal s örömtől sugárzó arccal jelentette be az öreg Kin a női lakosztály függönyein keresztül látogatóját. Gazdag öltözékben és ékszerekkel fölékesítve sietett elő Csuj Lien, az egykori szegény énekes leány, vendége fogadására. A vendégcsarnok közepén álló magas főhelyre ültette Lu Tát, aztán mint a gyertyaszál, olyan egyenesen állt meg előtte, majd pedig hatszoros, ünnepélyes homlokérintéssel meghajolt.

- Nemes jótevőnk segítsége nélkül mai boldogságomban sohasem lett volna részem - mondta alázatos hangon, s aztán szívélyesen hívta meg a kapitányt a ház emeletén lévő lakosztályába. Lu Ta szerényen és kissé zavartan ellenkezett és már készült is elmenni, de az öreg Kin és leánya nem engedték, elvették hátizsákját, botját s ebédre marasztalták. A legjobb ételeket hordatták az asztalra, friss főtt halat, gyönge csibe húsát és fiatal sült libapecsenyét, hozzá pompás bort, mindenféle főzeléket, gyümölcsöt és végül különféle édességeket. Ebéd közben az öreg és leánya fáradhatatlanul és tele serleggel koccintottak a vendéggel.

- Ennyi megtiszteltetés! - hárította el magától Lu Ta az ünneplést. - Valósággal zavarba ejt!

- Amióta ebbe a házba költöztünk, imafülkénk falán a te neved ragyog a piros táblán. Minden reggel és este ez előtt a tábla előtt szoktuk elégetni az áldozati illatszere itt mondjuk el imáinkat. És most, hogy jótevőnk itt van körünkben, most ne adnánk meg neki minden tisztelet jelét? - felelte az öreg Kin.

Miközben hármasban iddogáltak, lassanként beesteledett. Most hirtelen az utcáról lárma és hangzavar hatolt a szobába. Lu Ta rosszat sejtve, hirtelen felugrott helyéről, s kikémlelt az ablakon. Vagy két tucat, husángokkal felszerelt embert látott, akik a ház előtt tolongva, össze-vissza kiabáltak:

- Elő vele! Adjátok ki azt az embert!

A tomboló tömeg közt egy lovas ember is volt, akik méltóságos külsejéről és övéről azonnal föl lehetett ismerni, hogy a mandarin osztályhoz tartozik. Ez az ember olyan hangosan kiabált, hogy hangjával túlharsogta a tömeg ordítását:

- Nehogy megszökjék a fickó!

Lu Ta, aki azonnal megértette veszélyes helyzetét, sietve kis zsámolyt ragadott föl a földről, a lépcső felé rohant, hogy más fegyver híján, a zsámollyal védje meg életét. De az öreg Kin gyorsan elébe ugrott, s visszatartotta.

- Felesleges! Bízd ezt csak rám! - mondta mosolyog miközben kezével leintette a kapitányt. Már sietett is le lépcsőn s mikor a kapu elé ért, a lovas emberhez lépe néhány szót súgott neki, amit a körülállók nem hallhatta. A lovas arca hirtelen mosolygósra változott s most harsány hangon parancsolta meg a tömegnek, hogy oszoljék szét aztán leszállt lováról, s eltűnt a ház kapujában. Az öreg Kin most lehívta vendégét is s mikor a lovas ember megpillantotta Lu-Tat, lábaihoz borult, homlokát a földre hajtotta, s így szólt:

- Ismerem hírnevedet és fogadd elismerésemet. Látásod növeli a tiszteletet, amelyet már eddig is éreztem irántad. Nemes kapitány, aki rettenhetetlen harcos védelmezője vagy a jognak és igazságnak, fogadd nagyrabecsülésemet

- Ki ez az idegen úr - kérdezte Lu Ta az öreg Kint - és mit jelent előttem való hódolása?

- Ez az én vőm, a tiszteletreméltó Csao tanácsos - mutatta be vejét az öreg Kin nagy büszkén. - Éppen most tér vissza falusi birtokáról, ahol valaki azt súgta a fülébe, hogy távollétében valami ficsúr lopózott be a felesége lakosztályába s most azért hozta magával két tucat szolgáját, hogy az állítólagos udvarlót alaposan elpáholják. Közben, amint látod, az egész félreértés tisztázódott.

Miután nagyot nevettek a tévedésen, ismét fölmentek az emeletre s folytatták az iddogálást Lu Tának a főhelyre kellett ülnie.

- Ezerszeres szerencsének s az ég igaz ajándékának tartom, hogy a bátor és hősi férfiút végre szemtől-szemben láthatom és üdvözölhetem - kezdte a beszélgetést Csao úr.

- A szerencse az enyém - biztosította Lu Ta Csao urat. Ha a tanácsos úr nem veti meg egy faragatlan és műveletlen ember ismeretségét, aki ezenkívül még halálos bűnt is követett el, arra kérem, hogy szükség esetén mindenkor számítson re ám.

A hentesmester haláláról a beszélgetés most a fegyveres tudományok kedvelt tárgyára terelődött. Vidám iddogálás és élénk társalgás közben éjfélig maradtak így együtt.

Másnap Csao úr így szólt vendégéhez:

- Attól tartok, hogy itt a városban, hosszabb időre nem leszel biztonságban. Arra gondoltam tehát, nem volna-e helyesebb, ha falusi házamba tennéd át tartózkodásod helyét. Házam tíz li távolságra van a várostól a „Hét kincs” községben.

Lu Ta azonnal beleegyezett, búcsút vett az öreg Kintől és leányától s még aznap délelőtt a „Hét kincs” faluba költözött. Vendéglátó gazdája hátaslovat bocsátott rendelkezésére s személyesen kísérte el útjára. A szolgák utána vitték poggyászát. Lu Ta, számára elkészített, kényelmes szobát talált s továbbra is elhalmozták azzal a figyelmességgel, amellyel tiszteletreméltó és nagyra becsült vendéget szoktak fogadni.

- Tanácsos úr tévedésben van, amikor ennyi figyelmet pazarol reám! Nem tudom, lesz-e módomban valaha, hogy jóságát meghálálhatom? - mondta zavartan a kapitány.

- Amit érted teszek - felelte Csao tanácsos -, szóra sem érdemes. A négy tenger közt a magunkféle embereket testvéreknek szoktuk tekinteni.

Lu Ta számára így múlt el hét nyugalmas és kellemes nap, amikor váratlanul az öreg Kin nagy sietve jött ki a városból, Izgatottan nyitott be a dolgozószobába, ahol Csao úr vendégével éppen barátságos beszélgetést folytatott.

- Kedves jótevőm - mondta az öreg lihegve, miután meggyőződött róla, hogy senki sem hallhatja beszédjüket. Nyilván a múltkori események láttára, amikor azt hitték, hogy valami udvarló ficsúr lopózott be leányom szobájába, a szomszédokban némi gyanú maradt. A suttogás továbbterjedt s az lett a vége, hogy tegnap a rendőrség emberei végigszaglászták az egész környéket. Félő, hogy kutatásaikat idáig, a faluig is kiterjesztik és téged esetleg megtalálnak. Azt hiszem, mindenképpen nagy óvatosságra van szükségünk!

- Ilyen körülmények között - vélte Lu Ta - a legjobb lesz, ha minden halogatás nélkül azonnal odébb állok.

- Magam is azt hiszem, hogy nem marad egyéb hátra, ha a kellemetlenségeket el akarod kerülni kedves kapitány uram - mondta elgondolkodva Csao úr is - de másfelől sehogy sem illenék hozzám, ha így minden további nélkül útnak engednélek. Tudnék valami megoldást, amely tízezret téve egy ellen, teljes biztonsággal megmentene minden veszélytől, de attól félek, hogy aggályaid lesznek tanácsommal szemben.

- Üldöznek, mint a vadat, a törvény nem véd s az ilyen helyzetben, amikor életről-halálról van szó, nincs helye a hosszas fontolgatásnak. Mondd, mit tanácsolsz?

- Nos, hát hallgass reám. Innen harminc li távolságra van egy hegy, amelyet Vutaj-szannak, azaz az Öttáblás hegynek hívnak. A hegytetőn templom és kolostor áll, amely Buddha tanítványainak és a bölcsesség istenének, Mandzsusrínak[1] van szentelve és egykor, még a Tang időkben, szent Fa Sunak, az újjászületett Mandzsusrínak ájtatossági helye volt. Most vagy hatszáz templomi szerzetes lakik benne. A jelenlegi apát régi barátom, én pedig régi családi hagyományaim szerint ennek a kolostornak kegyurai közé tartozom. Mint kegyúrnak jogom van egy hely betöltésére és már hosszabb idő óta keresek méltó és hozzám közelálló olyan embert, akinek nevét a drágán megvásárolt és nálam használatlanul heverő szerzetesi jegyzékbe iktathatom s mint novíciust küldhetem a kolostorba.

- Nos kedves kapitány uram, nem volna kedved ehhez? Az összes költségeket természetesen én viselem s most már csak neked kell megmondanod, hogy mit szólnál a szerzetesi tonzúrához?

- Elfogadom - felelte Lu Ta minden habozás nélkül. - Hol is találnék másutt menedéket, ha nem a szerzetesek között?

Még aznap este Lu Ta összecsomagolta holmiját és másnap korán reggel Csao úr és védence két hordszéken útra is keltek. Dél idő volt, amikor az Öttáblás hegyre fölértek. Érkezésüket előre küldött futárok jelentették a klastromban és az apát a hegy bejáratánál levő pihenőhelyig jött elébük, hogy a templom belsejében levő cellájába kalauzolja őket. Miután az apát Csao urat balján, az előkelő vendégeket megillető karosszékbe ültette, Lu Ta minden teketória nélkül a lelki elmélyedésnek szentelt székbe telepedett.

- Te azért jöttél - suttogta a kapitány fülébe Csao úr - hogy a klastrom szolgálatába szegődjél s így nem illik, hogy apátod jelenlétében leülj, pláne a lelki elmélyedés székébe.

- Ó, erre nem is gondoltam - felelte Lu Ta, gyorsan fölállt s pártfogója oldalára lépett. Előttük több templomfőnök sorakozott kettős sorban rangjuk és hivatásuk szerint, mialatt a szolgák, akik a hordszéket hozták, az ajándékokkal telt dobozokat cipelték be s az apát elé rakták.

- Minek ismét ennyi szép ajándék? - szerénykedett az apát. - Kolostorunk már amúgy is túlontúl sokkal adósa a mi kedves kegyurunknak.

- Ó, csak jelentéktelen apróságok s szóra sem érdemesek - felelte Csao úr, miközben az öreg és fiatal szolgák alig győzték a fölhalmozott ajándékokat a raktárba cipelni.

Most Csao úr ünnepélyes szónoklatra emelkedett:

- Egy bizonyos Csao - kezdte - a magas kolostor és templomfőnök uraihoz tiszteletteljes kérelmet óhajtana intézni. Már régi vágya, hogy okmányilag és a rendtartás szerint is biztosított kegyúri jogával élve, a kolostornak novíciust adjon. Lu nevű fogadott testvérét bátorkodik a rendelkezésére álló szabad helyre ajánlani. Lu eddig a szorosokon belül, a határon teljesített katonai szolgálatot, de a por és hamu világának keserveit megvetve, most meg akar válni a világi állásától s Buddha szolgálatának akarja szentelni életét. Ez a bizonyos Csao azt reméli, hogy igénytelen arca kedvéért a „Nagy öreg” teljesíteni fogja kérését s nevezett Lut kegyelemben be fogja iktatni a kolostor közösségébe. Csao boldog lesz, ha kérését teljesítik s természetesen kész viselni az összes költségeket.

- A tisztelt kegyúr alaposan megindokolt ajánlata nagy megtiszteltetés az „öreg barátocska” számára s templomunk kapuját új fénnyel övezi. Az „öreg barátocska” kész teljesíteni a kérelmet - járult hozzá az apát Csao úr kéréséhez és azonnal teát hozatott.

Miközben Csao úrnak így teát kellett innia és a hústalan tálakból kellett éhségét csillapítania, a templom főnökök kifelé vonultak s a szerzetesek nagyrészét maguk köré gyűjtötték. Nagy buzgalommal beszélték meg az új novícius személyét.

- Ennek bizony még a formája sem olyan, mint aki Buddha kegyes szolgálatának akarja szentelni magát.

- Haragos és veszedelmes a nézése - mondták nagy aggodalmaskodva.

- Vendéglátó-testvér, menj be és szórakoztasd addig a kegyurat, amíg mi az apáttal négyszemközt beszélünk - követelték mindenfelől.

A vendéglátó testvér tehát bement s Csao urat védencével együtt egyik messzebb fekvő cellába tessékelte. A templomfőnökök ezalatt az apát elé járultak s viharos tiltakozás közben így beszéltek:

- Ez a durva és szellemtelen arcú rettenetes fickó akar közénk jönni! Ennek nem szabad megtörténnie! Ezt az embert nem lehet tonzúrára bocsátani! Előbb-utóbb okvetlenül veszélybe sodorja kolostorunkat!

- Magas kegyurunk védencét nem utasíthatjuk vissza és a fölvételt meg nem tagadhatjuk Csao úrnak, mert ez egyenesen azt jelentené, hogy a bőrt húzzuk le az arcáról - felelte az apát elgondolkozva. Űzzétek el tehát kételyeiteket és fontoljátok meg a dolgot.

Tömjéngyertyát gyújtatott s maga alá húzott térdekkel a lelki elmélyedés székébe telepedve, formulákat és kegyes mondásokat mormogott, miáltal mélységes elmélyedés állapotába jutott s mindaddig mozdulatlanul ült a helyén, amíg a tömjéngyertya le nem égett. Ekkor ismét magához tért s e szavakkal fordult a főnökökhöz:

- Csak hadd vegye föl a tonzúrát! Most még ahhoz a csillaghoz hasonlít, amelynek ragyogását felhők takarják el szemünk elől, de szíve és elméje egyenes és szilárd. Ha nekünk ma még faragatlannak és zavartnak, bárdolatlannak és határozatlannak tűnik is, idővel tisztulni fog s pompás tökélyre fog fejlődni, talán olyan tökéletességre, aminőt ti sohasem fogtok elérni. Szívleljétek meg hát szavaimat s ne ellenkezzetek tovább.

- Ha „a hosszú öreg” így takargatja fogyatékosságait, mi nem tehetünk egyebet, minthogy belenyugszunk a fölvételbe. A mi kötelességünk volt figyelmeztetni a veszélyre, de ha ennek felesleges volta kiderül, annál jobb - dörmögték a főnökök.

Az apát most újból cellájába kérette Csao urat és védencét s újból hústalan kolostori ételekkel kínálgatta őket. Étkezés után elintézték a dolog üzleti részét. A fizető mestertestvér elkészítette azoknak a holmiknak a listáját, amelyek a novícius fölruházására és beöltöztetésére szükségesek, mint aminők a szerzetes ruhája és ceremónia öltözéke, lábbelije, süvegje és különböző szertartási tárgyai. Csao úrnak mélyen a zsebébe kellett nyúlnia, hogy mindez két nap alatt elkészüljön. Az apát most kitűzte a felavatás megfelelő napját és óráját.

Harangok zúgása és dobpergés közepette gyűlt egybe a hatszáz templombarát az ájtatosság nagy csarnokában a fölavatás ünnepére. Valamennyi díszruhába öltözött s összekulcsolt kézzel, kettős sorban állt föl az oltár elé. Csao úr előlépett, néhány súlyos ezüstrudat tett le az oltárra, tömjént égetett s beszédet tartott arról, hogy a mai nappal régi kegyúri fogadalmát akarja beváltani. Ezután a templomszolgák bevezették Lu Tát s az apát és a főnökök elé az oltárhoz kísérték. Az elmélyedésmester-testvér levette Lu Ta fejéről a világi sapkát, haját kilenc különböző mezőre osztotta s kilenc fölfelé sodort varkocsba fonta. A tonzúramester-testvér vette ezután kezelésbe. A fejét köröskörül kopaszra nyírta, de amikor sűrű szakállát akarta lenyírni, Lu Ta megszólalt: „Legalább egy kis szakállt hagyjatok meg. Ez nem jól áll nekem.” Az egész gyülekezeten elfojtott kuncogás szaladt végig s az óra ünnepélyessége komoly veszedelemben forgott, amikor a legfelsőbb emelvényről ritmikus lejtéssel az apát kenetteljes énekbe kezdett:

Tedd szabaddá az eszét
Nyírd kopaszra a fejét!
Hogyha egy szál haj sem marad rajta,
Soha többé nem kerülhet bajba!

- Mindent lenyírni! - sziszegte aztán az apát nagyon köznapi hangon a tonzúramester fülébe, aki gyorsan újra kezébe kapta a kést és folytatta művét mindaddig, amíg Lu Ta koponyáján egy fél szál haj sem maradt.

Az egyik templomfőnök most előterjesztette Lu Ta szerzetesi pátensét s azt kérdezte az apáttól, hogy milyen templomi nevet kegyeskedik adni a novíciusnak. Az apát ismét ritmikus énekhangon szavalta az emelvényről:

Tiszta lelkünk egyetlen sugara,
Tündöklőbb, mint arany garmadája,
Buddha előtt térdünkre borulva
„Mély szelleminek hívunk mától fogva.

Az apát a pátenst átnyújtotta a szerzet krónikás-testvérének, aki a most adományozott nevet beírta a megfelelő üres rovatba, majd az immár teljes okmányt Lu Tának örök tulajdonul adta át. Ezután az ünnepélyes fölruházás következett. Lu Tának, vagy ahogy e perctől fogva nevezték: „Mélyszellemnek” le kellett térdelnie az apát elé, aki végigsimította kopasz fejét és fogadalmat vett ki tőle a három rendi szabályra és az öt templomi parancsra. A három rendi szabály először azt követelte, hogy Buddhát életmódjában utánozni kell, másodszor, engedelmeskedni kell az igaz tannak, harmadszor pedig, tisztelettel kell viselkedni a templomfőnökök és a szerzetestársak iránt. Az öt templomi parancs közül a negyedik így szólt: ne légy falánk és iszákos!

Mélyszellem nem tudta, hogy a végén, amikor azt kérdezték tőle, vajon mindezeket a parancsokat meg tudja-e tartani, az előírt válasznak ennek kellett volna lenni: tudom vagy nem tudom. Azt a szokatlan választ adta tehát:

- Majd elválik - amivel természetesen megint nevetésre ösztönözte az egész gyülekezetet. Mikor a beöltöztetési és fölavatási szertartás végétért, Csao úr költségére a Felhők Csarnokában nagy ünnepi ebédre asztalhoz ült az egész szerzet.

Mindenki, akinek valamiféle nagyobb, vagy kisebb templomi hivatala volt, ajándékot kapott. A felügyelő-testvér Mélyszellemet sorban bemutatta az összes szerzeteseknek s a közös terem mögött fekvő elkülönített cellát jelölte ki számára lakásul. Másnap Csao úr búcsút vett az apáttól s az összes szerzetesek elkísérték a hegyszoros bejáratáig.

- Legyetek elnézőek védencem iránt - kérte Csao a búcsúzáskor a barátokat. Egy kissé egyszerű és túl őszinte ember és előbb-utóbb véteni fog az illem és a kolostor szabályai ellen s talán nem egy illetlen szó is el fog röppenni ajkáról. De az én jelentéktelen arcom kedvéért remélem és kérem: legyetek elnézéssel iránta.

- Nem kell aggódnod! Az „öreg papocska” személyesen fogja őt lépésről-lépésre bevezetni a szent tanokba, szútrákat fog olvasni, himnuszokat fog énekelni neki s ájtatos elmélyedésekre fogja ösztönözni - nyugtatta meg az apát Csao urat.

- Illő alkalommal nagyon hálás leszek - ígérte meg Csao úr s aztán a barátok tömegéből még egyszer magához intette Mélyszellemet. Egykissé távolabbra a fák alá vezette s fojtott hangon még néhány jó tanáccsal látta el:

- Kedves és tisztelt testvérem, mától fogva kissé nehezebb sorsod lesz, mint eddig volt. Légy mindenben mértékletes és fegyelmezd magad! Alkalmazkodj új környezetedhez, ne légy erőszakos és vigyázz magadra, nehogy kellemetlenséget okozz. Időnkint ruhát és fehérneműt fogok küldeni számodra.

- Köszönöm, de felesleges, hogy újra figyelmeztess. Vigyázni fogok magamra - ígérte meg Mélyszellem.

Jótevője még egyszer búcsút vett tőle, aztán beült hordszékébe s le vitette magát a hegyről. A másik hordszék, amelyben Lu Tát fölhozták, most már csak üres ajándékdobozokkal volt tele.

Lu Ta kezdetben kivételesen kedvező lakást kapott a hátulsó templom körzetében. Cellája nagy csöndben pihent a fák és bokrok között, de sem ez, sem a szomszédos cellák nem lakás céljára szolgáltak, hanem a szerzetesek ebbe a rejtett magányba szoktak visszavonulni, valahányszor lelki elmélyedésbe akartak merülni. Lu Ta félreismerte helyének jámbor rendeltetését. Az ájtatosságra szánt párnákat egyszerűen alvásra használta és annyit és akkor aludt, ahogy neki tetszett. Mennydörgéshez hasonló horkolása felriasztotta a cellaszomszédokat ájtatos elmélyedésükből. Egyéb emberi szükségleteit is olyan profán zajokkal szokta kísérni, hogy Buddha igazhívő fiai számára valóságos gyötrelem volt. Ilyenformán természetes, hogy az apátnál a kellem len novícius ellen szüntelen panaszt emeltek, hogy illetlen viselkedésével a megszokott rendet megszentségteleníti, s hogy ráadásul még a jogos figyelmeztetésekre is szemtelen és gúnyos válaszokat ad.

- Majd megjavul! Tekintettel kell lennünk magas kegyurunk arcára - iparkodott az apát letompítani az általános elégedetlenséget. A panaszkodóknak ezzel be kellett érni és ettől kezdve mindenki hallgatott.

[1] Mandzsusrí (szanszkrit): nemes ragyogás. Bóddhiszatva volt, azaz teljesen megvilágosodott Buddha, kristálytiszta látással és bölcsességgel. A felsőbbrendű bölcsesség megtestesítője. (a Digi-Book Kiadó megj.)

4.

A negyedik templomi parancs

Lu Ta öt hónapot töltött így az Öttábla hegyén, mint kolostor rendjének állandó háborgatója, amikor nyugtalan vére hirtelen háborogni kezdett. Túlságosan hosszú ide kellett csöndben maradnia. Egy napon a szép és tiszta őszi időben kirándulásra támadt kedve. Sötét, viseltes vándorcsuhát öltött hát magára, kék-fekete övét derekára, a piros kolostori papucsot régi, megszokott durva bőrcipővel cseréi föl s hosszú léptekkel elhagyta a kolostort. A hegyszoros bejáratánál levő pihenőpavilon volt kirándulásának cél; ahol a hattyúnyak formájú támlás padra telepedett és szemlélődésbe merült.

- Én ugyan alaposan beleestem ebbe a dologba - gondolta magában. Azelőtt minden nap megvolt a jó kis kor italom és ízletes darabka pecsenyém. Most, hogy barát csináltak belőlem, a nélkülözésektől szinte kiszáradtam összezsugorodtam. Jótevőm is már régen küldött valami harapnivalót. Ha csak egyetlen korty borocskát ihatná megint, mert bensőm úgy ég, mint a pokol.

Idáig jutott elmélyedésében, amikor hirtelen egy legén két pillantott meg, aki fölfelé kapaszkodott a hegytetői A vállára vetett rúdon két hordó csüngött és kezében ó: korsót cipelt. Így jött egyre közelebb s valami nótát dúdol maga elé. A pihenő előtt megállt s letette terhét.

- Hé, öcsém, mi van abban a hordóban? - szólította meg Mélyszellem a fiút.

- Egy kis borocska - felelte a fiú.

- Mennyiért adod hordóját?

- Csak tréfából kérdezed ugye tisztelendő uram?

- Eszemben sincs. Vennék egyet.

- Azt nem lehet. A bort a világi cselédségnek viszem föl a kolostorba, a munkásoknak, takarítóknak, szakácsoknak, templomszolgáknak és gyaloghintó-hordozóknak, de tudod, hogy a barátoknak szigorúan tilos bort eladnunk. A kolostor bérlői vagyunk, a barátok házaiban lakunk és a klastrom tőkéjével folytatjuk üzletünket. Ha megszegjük az apát úr tilalmát, megfoszt bennünket üzletünktől s elkerget lakásunkból.

- Hát csakugyan nem akarsz nekem eladni egy hordó bort?

- Ha agyonversz, akkor sem. Nem szabad!

- Ki beszél itt agyonverésről? Venni szeretnék...

A fiú rosszat sejtett, vállára kapta a rudat s gyorsan távozni készült. Mélyszellem azonban néhány lépéssel utolérte, két kezével lerántotta válláról a hordókat, őt magát pedig egyetlen erős rúgással úgy a földhöz teremtette, mintha csak egy köteg széna lett volna. Miközben a fiú nagy keservesen föltápászkodott, Mély szellem már az ónkorsóval együtt a házikóba cipelte zsákmányát. Leemelte az egyik hordó fedelét, tartalmát azon hidegen a korsóba merte és aztán addig ivott és addig merített újra meg újra, amíg az egész hordót ki nem ürítette.

- Így! A pénzedért gyere el holnap a kolostorba - mondta kielégülten a fiúnak, aki elképedve nézett és mukkanni sem mert. A második hordó tartalmát félig az üres hordóba öntötte át, hogy a vállára vetett terhet kiegyensúlyozza s azután, amilyen gyorsan csak sajgó csontjai engedték, vállára kapta a hordókat s szaladt le a hegyről. Hogy is merészelt volna mutatkozni bepiszkolt és rongyos ruhájában odafent a kolostorban s ezenkívül attól is félt, hogy minden kitudódik s az apát haragját magára vonja.

E közben a hideg bor kezdett fölszállni Mélyszellem fejébe. Úgy érezte, hogy egy korhadt fatörzsön sokkal kényelmesebben üldögélhet a szabadban, mint a pihenőházikó padján. A vastag gyapjúcsuha is kényelmetlen volt neki s ezért félig lerántotta magáról, úgy, hogy elöl-hátul láthatóvá vált tetovált felső teste. Csuhája ujjasát a derekára kötötte, nehogy a csuha egészen lecsússzon testéről. Miután így sütkérezett egydarabig az enyhe őszi napon, fölállt s tántorgó léptekkel indult el fölfelé a keskeny ösvényen, hol itt, hol amott súrolva a bokrokat, mígnem végre szerencsésen a templom bejáratához érkezett.

Be akart lépni a kapun, de a két kapuőr hosszú bambuszbotjával elzárta útját:

- Pfuj! - kiáltották. Ilyen ember akar Buddha szolgája lenni? Aki így leissza magát!? Megvakultál talán, hogy nem olvastad el a hivatal ajtajára függesztett hirdetményt? Nagy és világos betűkkel van ott kiírva, hogy azt a szerzetestestvért, aki az ivási tilalmat megszegi, negyven botütéssel büntetik, azok a kapuőrök pedig, akik részeg szerzetest bebocsátanak, tíz botütést kapnak. Szedd hát a lábadat és szaladj mielőbb, különben lesz nemulass!

Nos, Mélyszellem még nem volt olyan régi novícius, hogy teljesen kibújt volna régi bőréből, szeme haragos villámot lövellt:

- Nyomorult fickók! - kiáltotta fenyegető hangon. - Talán csak nem akartok belém kötni? De ha akartok, ám jó. Gyerünk!

Az egyik kapuőr rosszat sejtve, gyorsan beszaladt, hogy jelentést tegyen a templomőr-testvérnek, a másik pedig tovább hadonászott botjával a levegőben s útját akarta állni Mélyszellemnek, aki most karjának gyors lendületével félreütötte a kapuőr botját, aztán jobbjának kifeszített öt ujját olyan erővel bökte arcába, hogy az megtántorodott. Mielőtt egyensúlyát visszanyerte volna, erős ökölcsapás érte, amelytől elterült a kapualjban.

- A többit neked ajándékozom - morgott Mélyszellem a segítségért kiáltó kapuőrre s aztán tántorogva folytatta útját a kolostor belsejébe.

A templomőr-testvér e közben a világi cselédségből két tucat embert vezényelt ki a kapuhoz. Fustélyokkal felszerelve rontottak elő a nyugati szárnyépület gazdasági helyiségeiből és útját akarták állni Mélyszellemnek. Elfeledték, hogy egykori kemény harcossal van dolguk.

Amikor Mélyszellem a csapatot megpillantotta, szája hirtelen megvonaglott és tigrishez, hasonló ordítással, vad szökelléssel rontott nekik. Már puszta látásától is rémülten szaladtak szét s a raktár pincéjébe menekültek. Alig maradt annyi idejük, hogy a pinceajtó rácsát elreteszeljék, amikor Mélyszellem már lefelé rohant a pince lépcsőin. Egyetlen ökölcsapása jobbra, egyetlen rúgás balra és a szép pirosra lakkozott rács már romokban hevert. Mélyszellem egy szál lécet tört ki a rácsból s az egész társaságot sorban kiverte vele a pincéből.

E közben az apát úr is megjelent a harctéren.

- Micsoda viselkedés ez? - kiáltotta szigorúan.

Mélyszellem mámora dacára megismerte az apát urat. Gyorsan elhajította a lécet s illedelmesen hajolt meg előtte.

- Két serleg borocskát ittam csak meg - mondta dadogva - de egyéb semmi rosszat sem követtem el. Ezeket pedig nem bántottam.

- Jó - mondta az apát - majd holnap beszélünk egymással. Most nézz az arcomba s menj békével celládba!

- Ha nem lettem volna tekintettel arcodra - még egypárat adtam volna ezeknek a kopasz szamaraknak a fejére - dörmögött Mélyszellem s ellenállás nélkül kísértette magát cellájába. Kevéssel utóbb ismert harsogó hortyogása tanúskodott a lelki elmélyedésről, ahogy ő azt gyakorolni szokta.

A kolostor főnökei azonban körülvették apátjukat s kemény szemrehányásokkal illették.

- Mi jókor figyelmeztettünk! Most mi történjék? Lehetetlen, hogy ezt a vad párducmacskát továbbra is megtűrjük magunk között. Az egész szent kolostori rendet fölforgatja.

- Semmi kétség, hogy ezúttal igazi züllött ember módjára viselkedett. De türelem! Meg. fog javulni s kegyurunk, Csao tanácsos arca kedvéért ez egyszer még legyünk elnézéssel iránta. Holnap én magam beszélek a lelkére - próbálta ismét csillapítani az apát a főnököket.

- Különös emberismerő ez a mi hosszú öregünk - gondolták a főnökök s fagyos mosollyal távoztak.

Másnap reggel a reggeli után Mélyszellemnek meg kellett jelenni az apát előtt, aki újból emlékezetébe idézte az öt kolostori szabályt s különösen a negyediket hangsúlyozta, amely az ivás tilalmáról szól. Azt mondta neki, hogy most már nem katona, hanem jámbor szerzetes, tehát ezentúl szíveskedjék ehhez képest viselkedni.

Mélyszellem, aki e közben már kialudta mámorát, letérdelt s összekulcsolt kézzel, megtörve ígért javulást, mire az apát szeretettel reggelire hívta meg s ezenfelül még finom posztóból készült csuhát és kolostori papucsot is adott neki ajándékba.

Miután ily módon az egész ügy befejezést nyert, Mélyszellem három vagy négy hónapig csöndesen viselkedett s ez idő alatt egyetlen lépést sem tett a kolostoron kívül. Egy szép napon azonban vére hirtelen megint nyugtalankodni kezdett. A langyos tavaszi levegő a szabadba csábította.

Miközben a kapu előtt álldogálva a táj szépségében gyönyörködött, egy fuvallat a hegy lábánál levő városból távoli utcazaj foszlányait röpítette feléje. Azonnal fölébredt benne a vágy az élet, a vörös por világa után. Megfordult tehát, sietve ment vissza cellájába, gyorsan némi készpénzt vett magához és aztán köd előttem, köd utánam, már gyors léptekkel ment is le a hegyről a fölhangzó hangok irányában.

Áthaladva a magas kőíven, amely a megszentelt hegyormot a profán világtól elválasztotta, élénk, forgalmas mezővároska forgatagának közepébe jutott, amelyben vagy hatszáz lakóház lehetett. Hosszú idő óta most ismét üzletek és mindenféle ízletes és csábító csemegékkel telt kirakatok kerültek szeme elé s nem volt hiány barátságosan hívogató kis korcsmákban sem.

- Ó, én buta fickó - gondolta magában. - Ha hamarabb fölfedeztem volna ezt a helyet, nem kellett volna azt a szegény fiút megfosztanom hordóitól. Most hát gyorsan egy jó kortyot! Torkomat úgyis elég sokáig kellett vízzel öblögetnem.

Miközben korcsma után nézett, egy kovácsműhelyből kalapácsolás hangja ütötte meg a fülét. A műhelybe lépett, amelyben a kovács két legénnyel dolgozott.

- Mester - mondta a kovácsnak - van-e raktáron használható acélod?

A kovácsmester letette a kalapácsot, elképedve nézett az idegen, hatalmas barátra, akinek erős termete, szögletes, borostás arca sehogy sem illet békés csuhájához.

- Egy zarándokbotra és egy áldozati kardra van szükségem.

- Milyen súlyban kívánod tisztelendő uram a zarándokbotot?

- Tőlem akár százfontos is lehet.

- Az talán kissé sok lesz - mondta a kovács mosolyogva - ami persze nem azt jelenti, mintha nem tudnék akár százfontosat is csinálni, de attól tartok, nemigen tudnád kezelni, mert Kvannak, a háború istenének is csak nyolcvanfontos zarándokbotja volt. A negyven-ötvenfontos zarándokbot is elég súlyos már.

- Hát csinálj akkor nyolcvanfontost, nehogy túlszárnyaljam vele Kvant - dörmögött türelmetlenül Mélyszellem.

- Attól tartok, ez is nagyon ormótlan bot lesz, s ezért azt ajánlom, elégedj meg hatvan fontossal, de aztán ne tégy szemrehányást, ha nem tudod elég könnyen forgatni.

- Hát nem bánom, legyen hatvanfontos. És mi lesz az ára?

- Öt ezüst tallér a kettőért. Ez a végső ár, amelyből egy fillért sem engedhetek.

- Rendben van! Itt az öt tallér. Ha meg leszek elégedve, meg is toldom valamivel. Most pedig gyére velem, öblítsük le az üzletet egy pohárka borral. Légy a vendégem.

- Köszönöm, de nagyon sok dolgom van s. nagy sajnálatomra nélkülöznöm kell társaságodat.

Mélyszellem, mit tehetett egyebet, egyedül indult neki, hogy megfelelő bormérést keressen. Alig tett egypár lépést, amikor az egyik ház tetejéről cégért látott himbálózni a szélben, amely a szomjas embereket egy kis italra invitálta. Fölemelte a bejárat függönyét s a söntésbe telepedett. Senki sem jött, hogy kiszolgálja.

- Hé, bort ide! - kiáltotta türelmetlenül s ujjával kopogott az asztalon.

- Elnézést kérek tisztelendő uram - mondta a gazda nagy zavarában. - Ez a ház. amelyben lakom, az öttáblás hegyi kolostor tulajdona és bormérésemet a kolostor számlájára vezetem. Az apát határozott tilalmára az itteni, korcsmárosoknak nem szabad bort adni a szerzeteseknek, mert különben megfosztanak bennünket lakásunktól és üzletünktől.

- Ostobaság! Velem kivételt tehetsz. Semmi bajod sem lesz belőle.

- Nagyon sajnálom, de kivételt nem tehetek.

- Nos, hát akkor majd valahol máshol iszom, de vigyázz, nehogy utána találkozzunk! - morgott Mélyszellem dühösen és távozott. Négy-öt helyen is próbálkozott, de mindenütt eredménytelenül.

- Cselhez kell folyamodnom - gondolta, amikor a városkát elhagyta s a szabadban, virágzó barackfák közé rejtve, kedves kis korcsmára bukkant. Belépett, a nyitott ablak/mellé telepedett, ahonnan jól lehetett látni a virágzó barackfákat és bort rendelt.

A korcsmáros kérdezősködésére idegen zarándoknak mondta magát, aki vándorlásai közben véletlenül került erre a vidékre.

- Hát, ha idegen zarándok vagy, bort is adhatok, amit nem tehetnék, ha az öttáblás hegy barátai közé tartoznál - mondta a korcsmáros Mélyszellem titkos örömére.

Most alaposan kitett magáért s vagy tíz serleget öntött le egymásután, szinte egy hajtásra.

- Van valami sülted vagy főtt húsféléd! - kérdezte a korcsmárost.

A korcsmáros nemet mondott, de Mélyszellemet nem lehetett egykönnyen félrevezetni. Messziről pecsenyeszagot szimatolt, s elhatározta, hogy utána néz a dolognak. Valóban, a fal melletti udvaron vályogtűzhelyen vidám tűz lobogott s a tűz feletti üstben hatalmas őzcomb sistergett zsírjában.

- Hát ez miféle nyalánkság! - fordult a korcsmáros hoz. - Miért titkoltad el előttem!

- Azt gondoltam, hogy Buddha jámbor szolgájának nem szabad húst ennie és ezért...

- No jó! De most add ide! Itt van, fogd, jó pénzzé fizetek - sürgette Mélyszellem s csakhamar megegyezett korcsm árossal. Ismét asztalhoz ült, két kézre fogta a hatalmas őzcombot, kegyetlen mohósággal, vágva, csámcsogva esett neki, hogy a hagymamártás és a lé csak úgy csorgott szája két szögletéről. És miközben evett, ismét vagy öt serleggel öntött le gégéjén.

- Ejnye, nézze meg az ember! - szaladt ki a korcsmáros száján, aki sehogy sem tudott felocsúdni bámulatából. Ilyen nagyétkű, húsra éhes Buddha szerzetest soha életébe még nem látott!

Mélyszellem haragosan mérte végig.

- Mi közöd hozzá, ha nekem ízlik! A pénzemért annyit zabálhatok és annyit ihatok, amennyi nekem tetszik! - utasította rendre a korcsmárost.

- Igenis, tisztelendő uram! Ahogy parancsolja mondta a korcsmáros. Szolgálhatok talán valamivel!

- Még egy korsót.

A korcsmáros harmadszor is megtöltötte a korsót, Mélyszellem pedig egy hajtásra kiitta s evvel lezárta a lakomát. Nehogy valami kárba vesszen, a háromnegyedrészben levágott őzcombot csuhája alá rejtette. Ha hidegen is, de jó lesz a kolostorban - gondolta magában s fölállt.

Mikor elment, a korcsmáros ijedten vette észre, hogy letért az országúiról s az öttáblás hegyre vezető ösvény felé tartott. Hosszan nézett Mélyszellem után s azt gondolta magában, hogy csupa merő engedékenységből ugyancsak nagy szamárságot követett el.

Mélyszellem szerencsésen eljutott a hegyi út felénél lévő pihencházikóig. Belépett és bortól elnehezült tagjaival a padra rogyott.

- Már túlságosan régen pihentetem izmaimat. Ettől, a lusta kolostori élettől az ember petyhüdtté válik és tagjai megmerevednek. A legfőbb ideje, hogy egy kissé ismét lendületbe jöjjek - gondolta.

Fölállt, az ajtó elé lépett és kifeszített izmokkal egy darabig tornászni kezdett. Föl a karokkal! Le a karokkal! Karokat előre! Karokat hátra! - vezényelte önmagának egy darabig, de aztán megtántorodott és testének hatalmas terhével hirtelen nekiesett az ajtófélfának. Recsegés, ropogás hallatszott utána s az egész gyönge kis házikó hangos dübörgéssel dőlt előre. A szél a templom kapujánál lévő kilátótoronyig vitte a dülöngő házikó dübörgését, oda, ahol a két kapuőr egész nap figyelte, nem jön-e valaki. Miközben azon tanakodtak, honnan hangzik a zaj, észrevették Mély- szellem testvért, aki tántorogva jött fölfelé a hegyen.

- Brr! - mondták egymásnak. - Ez a disznó már megint tökrészeg! Gyorsan eltorlaszolták és bezárták a kolostor kapuját és csak a kerítésen keresztül kémlelve találgatták, vajon most mi fog történni. Rögtön utána Mélyszellem öklei dühödten kezdtek dobolni a kapun. Minthogy nem nyitották ki, dühösen fordult a bálvány szobra felé, amely a kolostor baloldalán a bejáratot őrizte.

- Ide hallgass, vén kísértet! - mondta Mélyszellem. - Miért fenyegetsz ökleiddel, a helyett, hogy nekem segítenél dörömbölni? Azt gondolod talán, hogy félek tőled! Várj csak!

A szobor talapzatára kapaszkodott, a léckerítésből az egyik lécet a másik után olyan könnyedén szaggatta ki, mintha hagymát szedett volna s aztán olyan dühödten kezdte paskolni a szobor alfelét, hogy a vakolat nagy bókban hullott le róla mindaddig, míg a bálvány lábából szomorú váznál nem maradt egyéb. Mélyszellem most megállt s a Jobboldali bálvány fele fordult.

- És te? Te mit tátod rám a szádat? Mit vigyorogsz? Talán gúnyolódni akarsz? Várj csak egy kicsit, majd elveszem a te kedvedet is a nevetéstől.

A szobor talapzatára mászott s most annak a szegény bálványnak is addig paskolta a fenekét, amíg az, egyensúlyát vesztve, mennydörgésszerű robajjal bukfencezett le ülőhelyéről, amit bántalmazó ja vidám győzelmi kiáltással üdvözölt

E közben az egyik kapuőr hangos riadalommal rohant az apáthoz, hogy jelentést tegyen neki. Ugyanakkor a megriadt templomfőnökök is megjelentek nála s újabb panaszokat emeltek „a vadállat”, „a vadmacska” ellen, akit egy percig sem szabad tovább megtűrni a kolostorban.

- Hagyjátok békén és ne ingereljétek - próbálta az apát ismét megnyugtatni szerzetestársait. - Régi udvari szokás szerint még a mennyei birodalom fiának sem szabad részeg emberrel foglalkoznia, mennyivel inkább tilos ez szerzetes-testvéreknek. A kárral, amelyet okozott, nem kell sokat törődnötök, patrónusunk gondoskodni fog újabb pihenőházikóról és bizonyára új védőszobrokat fog emeltetni kolostorunk számára.

A templomfőnökök a fejüket csóválták ennyi engedékenység hallatára, de mit tehettek egyebet? Csöndben szétszéledtek.

Oda künn aztán megfenyegették a kapuőröket:

- Nehogy beeresszétek ezt a vadállatot - mondták.

Mélyszerem meghallotta s visszakiáltott:

- Ó, ti kopasz fejű szamarak! Gyáva fickók. Nem akartok beengedni engem? Várjatok csak! Az egész házat a fejetekre gyújtom!

A templomfőnökök megijedtek a fenyegetéstől. Az ilyen őrjöngőtől - gondolták - minden kitelik s halk hangon utasították a kapusokat, hogy a zárógerendát a lehető leghalkabban tolják vissza s aztán gyorsan vonuljanak el. ők maguk is kapkodva, tolongva menekültek.

Mélyszellem azt hitte, hogy a kapu még mindig el van torlaszolva s amikor egész testével nekifeszült, a kapu kinyílt s ő egész hosszában elterült. Nagy nehezen föltápászkodott, egy darabig a koponyáját dörzsölgette, majd hirtelen nekiiramodott s futva ment az elmélyedés csarnokában lévő fekvőhelyére.

A szerzeteseket, akik éppen jámbor szemlélődésbe merülve üdék a csarnokban, megjelenésekor nagy félelem fogta el. Gyorsan és amilyen mélyen csak lehetett, lehajtották fejüket, hogy Mélyszellem szentségtelen tekintetét elkerüljék. Amikor azonban hallották, amint ágyára dobta magát és hangos öklendezések közt szabad folyást engedett gyomra tartalmának, ájtatosságuknak egyszerre vége szakadt. Egymásután fogták be az orrukat, kétségbeesetten mormoltak mindenféle varázsformulát s nagy megerőltetésükbe került, hogy méltóságukat megőrizzék. Betetőzésül látniuk kellett, amint Mélyszellem hirtelen csuhájába nyúlt s alóla hatalmas őzcombot vett elő s aztán a legnagyobb lelki nyugalommal falatozni kezdett. Karjukkal szemérmesen takarták el szemüket, nehogy ilyen istenkáromlásnak tanúi legyenek. Jobb- és baloldali két szomszédja sietve húzta el ájtatossági vánkosát szentségtelen közelségéből.

Ez a viselkedés most már végleg fölizgatta Mélyszellemet. Egy darab húst tépett le az őzcombról és e szavakkal nyújtotta baloldali szomszédjának: Itt van, zabálj!

A szomszéd mindkét kezével görcsösen eltakarta arcát, mire Mélyszellem a jobboldali szomszédjához fordulva, egy másik darab húst erőszakkal a szájába akart tömni. Mikor ez a szomszéd erre kereket akart oldani, fülön fogta s addig nem is eresztette el, amíg a tiltott ételt le nem nyelte. A többiek közül öten-hatan most fölugrottak ülőhelyükről. Mélyszellem ágyához léptek és éktelen lármával tiltakoztak viselkedése ellen. Ez még jobban fölizgatta és most már elhajítva az őzcombot, öklével csattanó ütéseket mért kopasz fejükre. A teremben általános fölzúdulás támadt. Mindenki a ruhásszekrényhez sietett, összeszedték holmijukat és hangos kiáltással tolongtak a kijárat felé, amiben. Mélyszellem egypár hatalmas rúgással volt segítségükre. Az elmélyedés termét ilyen módon úgyszólván teljesen „megtisztította”, amikor harci kedvének újabb támadási célja támadt.

A templomfőnökök ugyanis e közben a világi cselédséget állították sorompóba, akik korbáccsal, bunkókkal és vasvillákkal föl fegyverkezve a szomszédos társalgóban gyülekeztek. Amikor Mélyszellem megpillantotta őket, vad ordítással rontott be a terembe. Fölborította a Buddha képe előtti áldozóasztalt, kitörte az asztal két lábát s most a két asztallábbal fölfegyverkezve jobbra-balra csapkodott az ellenséges csoport közé. Ki mert volna ellenállni az őrjöngőnek? Szinte egy pillanat alatt az egész megrémült társaságot kiverte a teremből s mint a birkanyájat kergette a nagy ájtatossági csarnok felé. Útközben nem egy barát érezte meg ütéseinek erejét, miközben azonban ügyelt arra, hogy a templomfőnököket egy ujjal se érintse.

Az ájtatosság csarnoka előtt végre az apát állta el útját. Mélyszellem a két asztallábat azonnal elhajította s mélyen meghajolt az apát előtt, hiszen időközben mámorának jó része elszállt. A barátok és világiak az apát megjelenésére félénken visszahúzódtak s csakhamar szétszéledtek.

- Mélyszellem - kezdte most az apát szemrehányó hangon - valósággal a kétségbeesésbe kergetsz. A kolostort most már másodszor lázítod föl viselkedéseddel. Első ízben pártfogódnak, Csao tanácsosnak értesítést küldtem, de bocsánatkérő válaszával akkor sikerült még a testvéreket kiengesztelnem. Ezúttal azonban rosszul áll ügyed. Részegségedben a legdurvábban megsértetted a templomi szabályokat, ittál, szétromboltad pihenőházacskánkat, a templomőrök szobrait megrongáltad s ami mindennél rosszabb, kezet emeltél testvéreidre. Elfeledted, hogy megszentelt földön vagy, ahol évszázadok óta szent Mandzsusrí tiszteletére tömjén száll az ég felé. Hogy lehet olyan szennyes lényt megtűrnünk magunk között, mint amilyen te vagy? Most kövess cellámba, egyelőre magamnál tartalak mindaddig, amíg számodra megfelelő menedékhelyet találunk.

Mélyszellem szótlanul követte cellájába az apátot s ez időtől fogva el volt különítve a szerzet többi tagjaitól. Másnap az apát tanácskozásra ült össze a templomfőnökökkel. Elhatározták, hogy Mélyszellemet egy másik kolostorba küldik s erről előbb Csao urat értesítik. Csao válaszában hozzájárult a határozathoz, késznek nyilatkozott az okozott károk megtérítésére és beleegyezett, hogy Mélyszellemet egy másik rendházba küldjék. Az apát ezek után közölte Mélyszellemmel, hogy a legutóbbi események után az öttábla hegyén nem lehet tovább maradása, miért is úgy határoztak, hogy a keleti fővárosban. Kajfengben lévő Nagykancellár-templom apátiának őrizetére bízták. Az apát ajánlólevelet, tíz tallér költőpénzt, új csuhát, új szandált bocsátott Mélyszellem rendelkezésére és ezenfelül útravalóul még meg is áldotta s aztán útnak bocsátotta.

Mélyszellem térden állva mondott köszönetét, összecsomagolta batyuját s megnyugodva indult útjára. Mikor a hegy lábánál fekvő városkába ért, nem feledett el betérni kovácsműhelybe, hogy súlyos, feketére lakkozott zarándokbotját és kardját hüvelyestől együtt elvigye. Mindenki, akivel útközben az országúton találkozott, utána bámult a keményen lépegető barátnak s azt mondta magában: - Sohasem láttam még ilyen marcona barátot.

5.

A kolostor kertésze

Háromheti gyaloglás és különféle kalandok után Mélyszellem megérkezett Kajfeng városába. Élénk, zajos deákon át jutott a Nagykancellár-templomhoz, ahol azonnal jelentkezett a vendéglátó testvérnél. Ez ugyancsak megijedt, amikor az erős, morcos fickót, a kezében tartott hatalmas vasbotot és oldalán a hosszú kardot meglátta.

- Honnan jössz, kedves testvérem Buddhában? - kérdezte tőle bizalmatlanul.

- Az Öttábla hegyéről. Apátom ajánlólevéllel küldött, de s arra kér benneteket, vegyetek föl templomotokba - felelte Mélyszellem.

A vendéglátó testvér egy kissé megnyugodott s az apát cellájába kísérte Mélyszellemet, aki most elővette batyujából ajánlólevelét. A vendéglátó testvér még gyorsan értésére adta, hogy illenék lecsatolni kardját és a hétrétű imagyékényen térdelve, kezében tömjéngyertyát tartva kell az apátot bevárnia. Csak éppen, hogy ideje volt Mélyszellemnek a batyujában magával hozott hétrétű imagyékényt leteríteni s a tömjéngyertyát meggyújtani, ünnepi szertaráscsuháját fölölteni és letérdelni, amikor az apát belépett.

- Ez a testvérünk az Öttábla hegyéről jön s apátjának ajánlólevelét hozza magával - mutatta be a vendéglátó-testvér Mélyszellemet az apátnak.

- Ó - felelte az apát - a mi kedves testvérünktől jön! Már rég nem kaptam róla hírt.

- Rajta! Meghajolni! - súgta a vendéglátó testvér a térdeplő fülébe.

Milyen esetlen volt ez az ember! A gyertyát még mindig a kezében tartotta s nem tudta mitévő legyen vele. A vendéglátó testvér nem tudta elnyomni mosolyát, elvette Mélyszellemtől a gyertyát s a füstölőedénybe tűzte. Mélyszellemnek így most szabaddá vált a keze, hogy a homlokköszöntést elvégezze, de már a harmadik köszöntésnél a vendéglátónak megint a fülébe kellett súgnia, mert különben talán sohasem hagyta volna abba a köszöntést. Az apát most átvette az ajánlólevelet, amelyben testvére az összes okok fölsorolásával meleg szavakkal kötötte szívére, hogy a sok reményekre jogosító Mélyszellemet fogadja szívesen és bízza meg valamely üresedésben levő kolostori hivatallal.

- Hosszú gyalogút van mögötted s bizonyára fáradt vagy. Legjobb lesz, ha zarándokcellát jelölünk ki számodra, ahol kipihenheted magadat - mondta barátságos hangon az apát.

Mélyszellem összecsomagolta imagyékényét, fölvette batyuját, botját és kardját, s egy templomszolga kíséretében eltávozott.

Az apát azonban azonnal összehívta a konventet, kettős sorban felállíttatta a templomfőnököket és így szólt hozzájuk:

- Ugyancsak szép história, amit az öttáblás hegyi kolostor apátja, az én kedves testvérem, a nyakamba varr. A barát, akit hozzánk küld, tulajdonképpen katona, a vehcsoui helyőrség kapitánya, akinek gyilkosság terheli a lelkét s a tonzúrát csak azért vette föl, hogy a földi igazságszolgáltatás kezét elkerülje. Az öttábla hegyén két ízben is garázda viselkedést tanúsított s ott lehetetlenné tette magát. Kedves testvérem, az apát, most arra kér, hogy ezt az embert helyezzem el magunknál. Mit tegyünk? A legnagyobb zavarban vagyok. Mi lesz, ha a mi kolostorunk békéjét is megzavarja? Másfelől testvérem olyan nagy nyomatékkal kéri kívánsága teljesítését, hogy el nem utasíthatom. Mit tegyünk tehát?

- Ez az ember semmiképpen sem tette rám azt a benyomást, mint aki le tud mondani a világi életről. Lehetetlennek tartom, hogy fölvegyük körünkbe - vélte a vendéglátó-testvér.

Most a templomfelügyelő-testvér szólalt föl.

- Alapos megfontolás után jó megoldás jutott eszembe. Mi volna, ha a város előtti zöldségeskertünk felügyelőjévé tennénk meg s így állandóan a Datolyakapun túl kellene tartózkodnia? A kertet a közeli kaszárnya lakói és mindenféle csavargó népség amúgy is folyton háborgatja és fosztogatja, sőt ló- és birkalegelőnek használja. Számunkra, öregebb testvérek számára, nem éppen kellemes feladat ezzel a népséggel szembeszállni s most azt kérdezem, nem ez az ember a legmegfelelőbb erre a feladatra?

- Kitűnő gondolat! - dicsérte meg az apát a felszólalót s megparancsolta, hogy Mélyszellemet azonnal hozzák elébe, mihelyt kipihente magát.

- Minthogy testvérem, az öttáblahegyi apát ajánlatával jöttél - kezdte az apát, mikor Mélyszellem megjelent előtte - elhatároztam fölvételedet és hivatali teendőkkel bízlak meg. Kolostorunknak a Datolyakapun túl, a város előtt és a „Szent hegyek temploma” szomszédságában nagy veteményeskertje van. Te ott fogsz lakni és a kertfelügyelő teendőit fogod ellátni. Feladatod mindössze abból áll, hogy kolostorunk konyháját embereiddel naponként tíz gyalog- fuvarnyi friss főzelékkel kell ellátnod, amit ezenfelül termelsz, úgy értékesítheted a magad számára, ahogy akarod.

- Az én apátom papi hivatalról beszélt nekem. A kertfelügyelőség nem papi hivatal - próbált ellenkezni Mélyszellem.

- Szeretett testvérünk Buddhában nem egészen tisztán látja a kérdést - világosította föl Mélyszellemet az egyik templomfőnök. - Te még novícius vagy s még nincsenek különösebb érdemeid. Hogy tudnánk tehát valamely magasabb papi föladattal megbízni? De a veteményeskert felügyelősége sem megvetendő kolostori hivatal.

- Nem, ez a felügyelői állás nem nekem való - felelte dacosan Mélyszellem.

- Legyen eszed és hallgass meg - avatkozott most újból a vitába a vendéglátó-testvér. - A mi kolostori hivatalaink különböző, részben vallási, részben szellemi, részben gazdasági természetűek, s magasabb-, közép- és alsófokúak. A magasabb hivatalok közé tartozik például az elmélyedésmester, a krónikásmester, az előimádkozómester, a főintéző, a gazda és a magam, vagyis a vendéglátómester hivatala, akinek a zarándokok és világi látogatók fogadása a föladata.

Mind e hivatalok sokévi tapasztalatot és gyakorlatot követelnek, nem egykönnyen érhetők el és az olyan kezdők számára, mint amilyen te vagy, szóba sem jöhetnek. Vannak középfokú hivatalok is, mint aminő a raktárkezelőé, az épületkezelőé, a pénztárkezelőé és a fürdőkezelőé. Ezek a hivatalok sem illetnek meg még téged. Végül vannak alsóbbrendű hivatalaink is, mint aminő a toronyfelügyelőé, a konyhamesteré, a teamesteré, a latrinafelügyelőé és a főzelékeskert-felügyelőé. Ha alacsonyabb rendű hivatalok is ezek, mégis komoly és fontos kolostori hivatalok. Föltéve, hogy egy évig mindnyájunk megelégedésére látod el hivatalodat, középfokú hivatalra is igényt tarthatsz, fürdőfelügyelővé léphetsz elő, majd további egy év után felsőfokú hivatalt is nyerhetsz. Remélem, megértetted?

- Úgy látom - felelte Mélyszellem megnyugodva - hogy ilyenformán más hivatalra is van kilátásom. Jó tehát, belenyugszom és holnap elfoglalom új hivatalomat.

Az apát föllélegzett és éjszakára saját vendégcellájába hívta meg Mélyszellemet, a veteményeskert felügyelői lakára pedig még aznap hirdetményt függesztetett ki, amely Mélyszellem testvér hivatalba lépését adta tudtul.

Másnap reggel az apát elfoglalta bírói székét és Mélyszellem az ő kezéből, térdelve vehette át kinevezési okmányát. Ezután búcsút vett a „hosszú öreg”-től, hátára vette batyuját, oldalára kötötte hosszú kardját, kezébe vette zarándokbotját és két szerzetes társával kísértette magát az Ecetes Datolya kapuján túl a kolostor kertjébe. Meg kell jegyezni, hogy a kert közelében vagy harminc-negyven züllött naplózó és csavargó ütötte föl tanyáját. Ezeknek a fickóknak az idők folyamán szokásává vált, hogy magukat a kert tulajdonosainak tekintsék s főzelék-szükségletüket önhatalmúlag a kert terméséből fedezzék. Legutolsó kerti látogatásuk alkalmával szemükbe ötlött a kertészlakás ajtajára kifüggesztett hirdetmény, amelyen ez állt:

A veteményeskert új felügyelőjévé ezennel Mélyszellem testvért nevezem ki. Hivatalát a holnapi nap folyamán foglalja el. Csavargóknak és munkakerülőknek a kertbe való engedély nélküli belépés és a termények önhatalmú elvitele szigorúan tilos.

A Nagykancellár-templom apátja.

Azok a fickók, akik a hirdetményt olvasták, azonnal tanácskozásra hívták egybe cimboráikat.

- Csak hadd jöjjön ez az új felügyelő, ez a Mélyszellem nevű egyén. Mindjárt a kezdetben olyan fogadtatásban kell részesülnie, hogy egyszer s mindenkorra megismerjen s a jövőben békén hagyjon bennünket - mondták a tanácskozáson.

A banda egyik tagja szólásra jelentkezett:

- Van egy ötletem! Tegyünk úgy, mintha legmélyebb hódolatunkat akarnánk kifejezni előtte s közben csaljuk a felügyelőt a trágyagödör szélére, ott kapjuk el a két lábánál fogva, miközben térden állva, udvariasan üdvözöljük s aztán puff! bele vele a trágyagödörbe.

Az indítványt nagy tetszéssel fogadták.

A kert előtt lesbe álltak s már előre örültek a fogadtatásnak, amelyben Mélyszellemet részesíteni fogják.

Másnap délelőtt Mély szellem csakugyan megjelent új hivatala színhelyén. A felügyelői lakásban kényelmesen berendezkedett s kegyesen fogadta a kerti munkások hódolatát. Hivatali elődje, egy öreg szerzetes átadta neki a kulcsokat s aztán két kollégájával, aki Mélyszellemet idekísérte, visszatért a városba. Kevéssel megérkezése után Mélyszellem bejárta hivatala területét, nagy léptekkel lépegetett a veteményeskert ágyai között s jobbra-balra kémlelve, a távolból egy csapat rongyos, kétes alakot vett észre, akik alázatosan hajlongva, vigyorgó arccal álldogáltak az út mentén. Két vezérük, akiket Útipatkánynak és Füvikígyónak hívtak, térdre borult, egy korsó bort és egy doboz süteményt nyújtott feléje.

- Tisztelendőséged az új felügyelő - mondták. - Mint jó szomszédok nem akartuk elmulasztani, hogy tisztelendő úrnak hódolatunkat ki ne fejezzük.

Mélyszellem eleinte semmi rosszat sem gondolt s lakására hívta meg őket egy kis falatozásra. A banda azonban meg sem mozdult a helyéről s a két vezér még mindig a földhöz érintette a homlokát. Arra számítottak, hogy Mélyszellem közelebb lép hozzájuk és fölsegíti őket a földről. Viselkedésük azonban Mélyszellemben gyanút keltett, amely még erősebbé vált, amikor a széláram csípős trágyaszagot hozott feléje a hátuk mögött lévő trágyagödör felől. Most észrevette a gödröt.

- Csak nem akarják a tigris szakállát huzigálni ezek a fickók, s nem akarnak a gödörbe csalogatni? - kérdezte Mélyszellem magában. Nos, meg fogják érezni a tigris körmét.

Feléjük tartott.

- Tiszteletünket akartuk kifejezni reverendád előtt - ismételte a két vezér s hirtelen gyanút keltő módon előre nyújtotta mindkét kezét Mélyszellem lába felé. De ez most már felkészülve a cselvetésre, megelőzte őket. Két villámgyors, hatalmas rúgás mindkettőt fejest röpítette bele a trágyagödörbe. A többi cimbora egy darabig szájtátva bámult maga elé s aztán futásnak eredt.

- Megállj! Itt maradni! Aki elszalad, utánuk repül! - kiáltotta Mélyszellem s fenyegetésével megállásra bírta őket. E közben a két vezér valahogy föltápászkodott a meglehetősen mély gödörből s most tetőtől-talpig csurom piszkosan, nyöszörögve könyörgött kegyelemért. Mélyszellem intésére cimboráik segíteni próbáltak rajtuk s a futótökkel befuttatott lugashoz támasztották őket.

- Nem, nem oda! Megfertőzik az egész kertet. Takarodjatok! A tóba a gazemberekkel, s majd a fürdő után beszélünk egymással - kiáltotta Mélyszellem harsány kacagás közt. Miután mindketten megfürödtek a tóban s cimboráik kölcsönadott ruháiba burkolództak, Mélyszellem hivatali szobájában kellett sorakozniuk.

- Nos, ti akasztófára való gazfickók, most hát beszéljetek! Kik vagytok s miért akartatok megcsalni? - kérdezte haragosan.

Az egész társaság térdre roskadt.

- Környékbéliek vagyunk, játékosok, s régi szokás szerint ebből a kertből szereztük táplálékunkat - ismerte be Füvikígyó és Útipatkány. - A kolostor már ismételten, de hiába próbált pénzzel kielégíteni bennünket. De most tiszteletreméltó atyánk és hosszú öregünk, honnan származol közénk, te? Olyat, mint te, eddig, még nem láttunk a kolostor barátai között, örömmel készek vagyunk teljesíteni minden parancsodat.

- Kapitány voltam a yen-an-fui helyőrségnél, a szorosoktól jobbra, de a durva katonaélet idővel terhes volt számomra s így elhatároztam, hogy lemondok a világi életről s szerzetes leszek. Csak a minap jöttem az öttáblás hegyről - keverte össze a valóságot és hazugságot Mélyszellem. - Egyébként nehogy azt higgyétek, hogy velem is azt tehetik, amit az elődömmel. Rólatok, nyavalyások nem is szólva, vegyetek szépen tudomásul, hogy ezer paripán és harcoson resztül is utat vágok magamnak, ha akarok - tette hozzá fenyegető hangon.

A társaság a bámulat mormolása közben bizonykodott, így senki sem kételkedik szavaiban, homlokérintéssel köszönte meg az elnéző fogadtatást és távozott. Ezzel a jó barátságos szomszédi viszonyt helyreállították.

Másnap nagy tanácskozásra jött össze a banda. Pénzt gyűjtöttek, tíz korsó bort, egy egész disznót vettek s az új kertfelügyelőt meghívták a lakomára. Mélyszellem, kérőkre saját lakását bocsátotta a banda rendelkezésére. Ezt társaságot sokkal vidámabbnak találta, mint az unalmas, kopasz barátokat. Jókedvük kerekedett, nagyokat ittak s időt mindenféle történettel, tréfával, vidám dalokkal és társasjátékokkal töltötték. Ekkor hirtelen hollókárogás hallatszott. Az egész társaság megrémült s kórusban gágogta varázsigét:

Vöröscsőrű civakodók, hess el innen, hess!
Fehérnyelvű rágalmazók, hess el innen, hess, hess, hess!

- Miféle károgás ez? - kérdezte Mély szellem.

- Hollókárogás. Rossz jel - magyarázták.

- Honnan kerülnek ide ezek a dögök?

- Egy idő óta fent az északi fal sarkában, a kertben fészkelnek. Egész nap hallani lehet károgásukat s fölzabálják előlünk a káposztát - panaszolták a kertészlegények.

- Rajta! Hozzatok létrát és szedjük le a fészküket! - Mindannyian a kertbe vonultak az északi fal mellett levő párfához. A szőlőlugasban Mélyszellem hozzájuk csatlakozott. Valóban odafent az ágak között nagy hollófészek volt látható.

- Ide azt a létrát! Meg kell szabadulnunk ettől az átkozott károgástól - kiabálták össze-vissza.

- Minek a létra? - kérdezte Füvikígyó. - Majd én fölmászom.

Ügyességét akarta fitogtatni Mélyszellem előtt, de annak fölébredt a becsvágya.

- Felesleges! - intette le Füvikígyót, a fa törzse mellé lépett és terjedelmét méregette. Levetette csuháját, jobbkezével megragadta a fa tövét s aztán testének egész súlyával úgy feszült neki, hogy a fa rögtön ferdére billent majd egy újabb nekilendüléssel tövestől tépte ki a fát a talajból.

Mindenki térdre roskadt a csodálkozástól:

- Tisztelendő uram, több vagy te közönséges halandónál! Benned Lohan, Buddha ötszáz legjobb tanítványánál egyike született újjá! Van-e még olyan hallandó, aki ilyen fát gyökerestől ki tud tépni a földből? - hangzott minden felől.

- Ez semmi! Legközelebb néhány fegyverfogást mutatok nektek - mondta Mélyszellem száraz hangon.

Ettől a perctől fogva a környék összes nincstelenjei úgy keringtek körülötte, mint a hűséges kutyák. Az egyik túltett a másikon figyelmeségben és szolgálatkészségben s állandóan könyörögtek neki, hogy mutassa meg már fegyverfogásait.

Egy napon aztán hálásnak akart mutatkozni ennyi ragaszkodásért s tisztelőit ünnepi lakomára hívta. Embereivel mindenféle jót vásároltatott a városban, egy egész disznó és egy egész birka adta a pecsenyét a lakomához s Mélyszellem nem kevesebb, mint három fuvarnyi bort hozatott.

Mindez körülbelül a harmadik hónap vége felé törtéi amikor a nap már kegyesen bánik a világgal. Mélyszellem azon a véleményen volt, hogy odakünn a szabadban sokkal jobban lehet iddogálni, mint a dohos szobában s vendégeit egy virágzó akácfa alá terített nagy gyékényre telepítette. Miután mindenki jól megtöltötte bendőjét, a társaság hangosan kezdte követelni, hogy Mélyszellem mutassa m végre tudományát. Mélyszellem kihozta a házból hatvank fontos, öt láb magas vasbotját.

- Mit? hogy ezt a szörnybotot egy ember kezelni tudná? Hisz ahhoz a vízi bivaly kar- és vállizmai sem elegendők - hangzott kórusban. De nini, Mélyszellem már emelte az iromba botot, játszva suhintott vele egy párái levegőbe a nélkül, hogy testén az erőlködésnek legkisebb nyoma látható lett volna.

Köröskörül az egyhangú bámulat hangja hallatsz!

- Pompás! Nagyszerű! - mondta most valaki a fa túlról, éppen, amikor Mélyszellem a legnagyobb lendület volt. Mindenki a hang irányába fordult, Mélyszellem pedig félbehagyta mutatványait.

MÁSODIK KÖNYV

A PÁRDUCFEJ

6.

A Nagy Kéjcsillag

A fal repedése mögött harcos öltözetű férfi magas alakja jelenít meg. Magassága körülbelül nyolc láb, kora harminc év körül lehetett, kerek élénk szeme, tigrisbajusza, sötétzöld sapkája volt, jobb és bal halántéka hajzatán két világos nefritgyűrű, amely egy gyöngyfüzér közepe táján félkör- formában tarkójára csüggött. Zöld selyemvirágos, parádés katonakabát, csípőjén kígyóbőrből készült kettős öv, egyike ezüsttel befuttatva, a másik teknősbéka lemezzel díszítve.

- Pompás! Pompás! - ismételte az idegen, miközben papirosból készült szecsuan legyezőjét lengette. - „Tisztelendőséged szokatlan művészettel kezeli fegyverét”.

- No, ha már a fegyvermester is dicséri, akkor valóban bámulatraméltó, - suttogták egymásnak Mélyszellem vendégei.

- Ki ez az úr? - kérdezte őket Mély szellem.

- Lin Csung kapitány, a császári testőrség kapitánya! - felelték fontoskodó arckifejezéssel.

- Úgy? Ez? Meg kellene hívni. Nagyon szeretnék megismerkedni vele - mondta Mélyszellem.

Lin Csung, aki meghallotta, átmászott a falon és önként közelebb lépett. A két kemény harcos a virágzó akácfa alatt találkozott. Kiderült, hogy amikor Mélyszellem ifjúságában egyszer a fővárosban időzött, megismerkedett Lin Csung atyjával, aki szintén kapitány volt a testőrségnél.

- Mi járatban vagy itt nálunk? - tudakolta Mélyszellem.

- Az én kis „házi medvém” régi fogadalmának megfelelően ma véletlenül a „Szent hegyek" közeli templomában akart áldozni és imádkozni. Oda kísértem tehát s most komornája kíséretében ott ájtatoskodik. Közben nem akartam elmulasztani az alkalmat, hogy harci művészetedet meg ne csodáljam.

- Nagy megtisztelés és öröm számomra, hogy nem veted meg jelentéktelen társaságomat.

Lin Csungnak koccintani kellett s már a harmadik serleget ürítette, amikor Tarkaselymecskét, „házi medvéjé”-nek komornáját látta fölbukkanni a fal nyílása mögött. A nagy sietésben kipirult arccal, ijedten kiáltotta:

- Segítség, Uram! Feleséged veszélyben van!

- Hol?

- A templom-pagodában. Egy idegen, valami kéjenc fickó erőszakoskodik vele.

- Akkor bocsássatok meg, de el kell mennem! A viszontlátásra! - mentegetődzött Lin Csung Mélyszellem felé fordulva s aztán a falrepedésen át ismét a szabadban termett s a templom felé rohant. A pagoda erkélye- előtt egy sereg íjjal, lépveszőkkel és egyéb vadászszerszámokkal ellátott emberrel találkozott, de ügyet sem vetve rájuk, elrohant mellettük s belépett a pagodába. A lépcső felső fokán egy idegen férfit látott, aki háttal fordulva, kitárt karokkal zárta el az utat fiatal felesége elől, aki lefelé iparkodott a lépcsőn.

- Fordulj vissza! - hallotta Lin Csung, amint az idegen fölszólt az asszonynak. - Zavartalanul szeretnék veled egypár szót váltani.

- Mi jut eszedbe? Ez a megszentelt hely nem arra való, hogy ledér játékot játsszanak tisztességes asszonyokkal - felelte Lin Csung felesége fölháborodva.

Lin Csung néhány ugrással a lépcső felső fokán termett, vállon ragadta az idegent és megrázta.

- Nyomorult csábító! Ezt megkeserülöd! - kiáltotta, de aztán hirtelen elengedte a fiatalember vállát, karját pedig, amelyet már ütésre emelt, leeresztette. Aki előtte állott s akit megismert, legfőbb főnökének, Kao Kin kormányzó marsallnak fogadott fia volt. A gyermektelen marsallnak ez az örököse városszerte ismert kéjenc és naplopó, a jó társaság valóságos réme. Nem volt olyan szép nő, akár leány, akár asszony, vagy házi kisasszony, akit békén hagyott volna s a nép száján a Nagy Kéjcsillag volt a neve. A mögötte levő nagy hatalom miatt, ki mert volna üzelmeinek akárcsak egy szóval is ellenállni? Lin Csungnak is akarata ellenére fékeznie kellett magát s be kellett érnie annyival, hogy háza becsületének rablóját sötét pillantással mérje végig.

- Ne avatkozz a más dolgába - mondta neki a fiatalember bosszúsan, mert nem tudta miféle kapcsolata van a kapitánynak a lépcsőn álló hölggyel. A fiatal Kao kísérői azonban felvilágosították. Mindkettőjüket iparkodtak lecsendesíteni s végre rábírták urukat, hogy békésen távozzék. Lin Csung azonban rosszkedvűen indult haza feleségével és a komornával.

Éppen a hordszékekre akartak ülni, amikor Mélyszellem tivornyázó vendégeinek seregével a helyszínre érkezett. Magával hozta hatalmas vasbotját is. Lin Csung hozzálépett, megköszönte segítő készségét és megmagyarázta neki a történteket. A kéjenc, aki feleségét el akarta csábítani, senki egyéb, mint a hírhedt Kéjcsillag. Kao kormányzóra való tekintettel, akinek állását köszönheti, ezúttal kénytelen volt a fiatalembernek elengedni a megérdemelt fenyítéket.

- Talán csak nem félsz attól a vén ragadozótól? - dörmögte Mélyszellem. - Én bizony egy cseppet sem félek tőle s biztosítalak, hogy megízleli a botomat, ha egyszer az utamba kerül.

- Teljes joggal. De én ez egyszer hallgattam.

- Ha valaha szükséged lesz reám, hívj és azonnal ott leszek.

Lin Csung meghatottan mondott köszönetét, szívélyes búcsút véve tőle s a legközelebbi alkalomra találkozót beszélt meg, vele. A fiatal Kao fejéből azonban sehogy sem akart elszállni a fiatal asszony emléke, akivel a templompagodában találkozott. Három napig töprengve és bosszúsan ült atyja palotájában, kerülte megszokott dorbézoló pajtásait és lemondott minden szórakozásról és mulatságról. Miután semmiképpen sem lehetett megvigasztalni, pajtásai elszéledtek és magára hagyták.

Egyikük, akit Fu Annak hívtak, gondolkodott a dolgon s kitalálta, hogy mi baja lehet a máskor életvidám Nagy Kéjcsillagnak. Élment hát hozzá s megkérdezte, vajon nem a szívét nyomja-e valami, és nem egy Lin nevezetű hölgy okozza-e bánatát

- Eltaláltad! - sóhajtott a fiatal Kao mosolyogva. - Sajnos, azonban ez az asszony elérhetetlen számomra.

- Értem aggodalmaidat. Ez a Lin rettenthetetlen ember, de mondd meg nekem, vajon mit tehet ellened? Mindent, amije van, állását, vagyonát, becsületét jó atyádnak, a kormányzó-marsall úrnak köszönheti. Óvakodni fog tehát, hogy atyád kegyeit elveszítse. De ha mégis ellenkezni próbálna, ártalmatlanná tehetjük, száműzetésbe küldhetjük valahová, vagy a leghosszabb esetben ki is teríthetjük. Volna egy tervem, hogy miként juthatnál célhoz.

- Nagyon meghálálnám, ha megszereznéd nekem ezt az asszonyt - felelte a fiatal Kao élénken. Nem egy szép asszonyt ismertem már meg életemben, de egyik iránt sem éreztem ilyen szerelemfélét. Egészen belehabarodtam.

- Hallgass reám! Kíséretedben van egy Lu nevezetű ember, aki erős barátságban van Lin Csunggal s kitűnő szolgálatot fog nekünk tenni. Ez a Lu menjen el Lin Csunghoz, bírja rá egy kis borozásra, de nem a saját lakásán, hanem valahol a városban; mondjuk a Kalitkatoronyhoz címzett borozóban. Mialatt majd Lu ott lefoglalja, Lu lakásának egyik helyiségét előkészítjük a szép Lin fogadására. Én magam azt fogom füllenteni a szép asszonynak, hogy az ura Lu lakásában ivás közben rosszul lett s sürgősen hívatja. Az asszonyokat vesszőből alkották, könnyen hajlíthatok. Mit szólsz tervemhez?

- Kitűnő! Még ma este munkához kell fognod és értesítened kell Lut.

Lin Csung is napok óta rossz hangulatban volt s nem volt kedve semmiféle mulatsághoz. Egy napon kopogtattak ajtaján s Lu barátja jelentkezett.

- Úgy látszik, elbújtál a világ elől. Már napok óta nem láttak a városban - üdvözölte szívélyes hangon Lint.

- Nem volt kedvem semmihez.

- Ejnye, akkor a legokosabb lesz, ha elmegyünk egy pohárkára. Az majd elűzi rossz kedvedet.

- Szívesen. Foglalj helyet és igyál egy csésze teát, amíg felöltözöm.

Mielőtt Lu elment, beszólt a szomszédos női lakosztályba:

- Sógorasszony, lakásomon megiszunk egy pohárka bort.

- Jól van, de nehogy felöntsenek a garatra és az uram ne maradjon sokáig - hangzott a válasz a függöny mögül.

Most kettesben csatangoltak a városban. Lu úgy intézte a dolgot, hogy a Kalitkatoronyhoz címzett borozó előtt menjenek el, ahol megálltak.

- Ne menjünk be inkább ide? - kérdezte Lu. - Minek tennénk olyan nagy kerülőt?

A gyanútlan Lin beleegyezett s odafent az egyik kedélyes toronyszobában leültek. Csodálatos, hogy mit értett Lu egy pohárka alatt. A sok főétel és mellékétel, amelyet a borhoz rendelt, órákig tartó lakomára szólt. A bor és beszéd dacára Lin borús arca csak nem akart földerülni és egyszerre csak mély sóhaj szakadt ki melléből.

- Mi sóhajtani valód van? - kérdezte Lu nagy részvéttel.

- Meguntam a szolgálatomat. Vagy azt hiszed, kellemes dolog méltatlan gazdának szolgálni s szótlanul lenyelni elszenvedett sérelmeinket? - kérdezte és elbeszélte minapi összekülönbözését Kao marsall fogadott fiával.

- Oh, ne törődj vele! Félreértés volt az egész. Igyál! A kilencedik serleg után Lin kiment, hogy a közeli mellékutcában szükségét végezze. Éppen visszatérőben volt a Kalitkatoronyba, amikor Tarkaselymecske az útjába került. Nagyon izgatott volt.

- Végre megtalállak! Már a tüdőm szakad ki, annyit szaladtam utánad - kiáltotta lihegve.

- Miért? Mi történt?

- Alig egy órára azután, hogy Lu úrral elmentél hazulról, egy idegen jelent meg nálunk, aki Lu szomszédjának mondta magát s sürgősein feleségeddel akart beszélni. Azt mondta, hogy iddogálás közben Lu lakásán hirtelen rosszul lettél és sürgősen kéreted a feleségedet. Feleségeddel együtt azonnal Lu lakásába siettünk, ott egy emeleti szobába vezettek, benne gazdagon terített asztal. Téged azonban hiába kerestünk. A feleséged már visszasietett a lépcsőn, mikor az az ifjú piperkőc, aki a minap a templom pagodájában útját állta, hirtelen felbukkant és feleséged elé lépve föltartóztatta, s azt mondta, te rögtön megjössz. Én, rosszat sejtve, azonnal elrohantam s még a lépcsőn hallottam, amint a feleséged segítségért kiáltott. Minden bormérést végigjárva kerestelek, míg végre Csang, a patikárus ideutasított. Most pedig siess feleséged segítségére!

Lin Csung egy percet sem vesztegetve rohant Lu lakása felé s a lépcsőn föl az emeleti szobába. Az ajtót zárva találta. Belülről izgatott szóváltást hallott.

- Mit jelentsen ez? Hogy merészelsz engem, aki tisztes asszony vagyok, fényes nappal ide bezárni? Azonnal bocsáss szabadon! - hallotta felesége hangját.

Elfojtott és könyörgő férfihang válaszolt:

- Szánj meg, szép asszony! Szerencsétlen ember vagyok. Olvaszd föl szíved ércét és kövét.

- Nyissátok ki! Én vagyok, Lin! - mennydörgött kívülről Lin hangja. Rögtön utána félretolták az ajtó reteszét, Lin Csung pedig bosszút lihegve rontott a szobába. De későn érkezett. A másik már az ablakon keresztül átmászott a falon és elmenekült.

- Meggyalázott ez a gazember? - kérdezte Lin Csung feleségétől. Az asszony nemet intett fejével. Lin dühéinek szabad folyást engedve a szoba egész berendezését ripittyává zúzta s aztán feleségét az időközben visszatért Tanka-selymecske kíséretében hazavitte. Tőrt vett magához, visszasietett a Kalitka toronyhoz címzett bormérésbe, hogy a hűtlen Lút felelősségre vonja. De már nem találta ott. Késő estig leselkedett lakása előtt, de Lu nem jelentkezett. Szívében olthatatlan dühhel végre visszatért otthonába.

- Szerencsére nem történt nagyobb baj. Hadd ezt az őrült bosszúvágyadat! - iparkodott őt lecsendesíteni a felesége.

- Talán elfeledted, hogy ez a nyomorult Lu, a lábát koptatta le a barátságomért! Furcsállom, hogy most egyszerre pártját fogod ellenségemnek! - csattant föl az asszony ellen. Az asszony mindent elkövetett a következő napokban, hogy férjét otthon tartsa, nehogy valami meggondolatlanságot kövessen el. Joggal gyanította, hogy Lu a fiatal Kaonál rejtőzik s három napon át állt lesben a Kao-palota bejáratánál, de Lu nem mutatkozott.

A negyedik napon Mélyszellem kereste föl barátját, sétára és egy kis iddogálásra hívta. A bátor harcos társasága jót tett Lin Csungnak, valósággal fölüdítette és ettől fogva minden nap találkoztak. Lin lassanként kezdte elfeledni a rajta esett sérelmet.

7.

A díszkard

A fiatal Kaónak sikerült ugyan Lin Csung haragja elől elmenekülnie, de az ijedtség, izgalom, csalódás és szerelmi bánat annyira megviselte, hogy beteg ember lett belőle és lassan sorvadni kezdett.

- Legkésőbb három hónap alatt végem lesz - panaszolta két bizalmasának. Lúnak és Fu Annak, amikor egyszer meglátogatták betegszobájában és megviselt külseje miatt aggodalmukat fejezték ki.

- Az izgalom és az asszony kétszeri visszautasítása végzetes lesz számomra.

- Nem kell aggódni, fiatalúr! Kezeskedünk róla, hogy még eléred célodat.

Folytatni akarták, amikor a kormányzó-marsall öreg udvarmestere lépett a szobába. Ura megbízásából jött, hogy a beteg állapotáról hírt vigyem. Lu és Fu összedugták a fejüket és suttogó hangon új tervet beszéltek meg. A marsall előtt eddig titkolták a betegség igazi okát.

Mikor az udvarmester menni készült, félrehívták és beavatták a dologba. Megmagyarázták neki, hogy csak Lin feleségének bírása tudja a fiatalurat meggyógyítani, hogy magának a marsallnak kell beavatkoznia a dologba, s ha kell Lin Csungot föl kell áldoznia.

- A marsallt még ma este értesítem és azt hiszem, menni fog a dolog - ígérte meg az udvarmester s eltávozott. Megtartotta a szavát és még aznap este föl világosította a marsallt kedvence betegségének okáról, aztán röviden így foglalta össze jelentését:

- A fiatalúrnak nincs más baja, mint szerencsétlen szerelme Lin Csung felesége iránt.

- Mikor és hol találkozott ezzel az asszonnyal? - kérdezte csodálkozva a marsall.

- Először a múlt hónap végén látta véletlenül a Szenthegyek templomában. A másodszori találkozást már ő maga rendezte Lu lakásán.

- Hm! Ostoba dolog! Hogyan lehetne rajta segíteni?

- Lu és Fu tudnának jó tanácsot adni.

- Hívd ide őket

Lu és Fu azonnal megjelentek.

- Nos, halljuk, mit tanácsoltok? Ha sikerül megmenteni a fiút, nem kell aggódnotok a jutalom és előmeneteletek miatt - buzdította őket Kao.

A két ember előadta tervét, az öreg Kao pedig megparancsolta, hogy halogatás nélkül hozzá kell fogni a dologhoz.

Már említettük, hogy Lin Csung újabban mindennap találkozott Mélyszellemmel és hogy az egész kellemetlen ügyet kezdte lassan elfelejteni. Egy napon, szokott városi sétájuk közben, a fegyverkereskedők utcájának sarkán egy ember mellett haladtak el, aki ékszerekkel kirakott díszkardot ajánlott megvételre s azt mondta, hogy a kard magántulajdonból származik. A magas, szálas ember, öreg katonakabátja után ítélve, egykor nyilván a hadsereghez tartozott, és úgy látszik, a nyomor kényszerítette rá, hogy értékes kardját eladja.

- Jó alkalom, urak! Igazi műértőknek való darab! - súgta oda menetközben Lin Csungnak, aki eleinte ügyet sem vetett rá és beszélgetve folytatta sétáját Mélyszellemmel együtt. Később észrevette, hogy az ember nyomom követi és hallotta, amint ezt mormogja:

- Ilyen szép kard! Milyen kár, hogy nem akadok igazi műértőre!

Most egy mellékutcába fordultak be s újból hallotta a mormolást:

- Ilyen nagy város és nem akad benne senki, aki értene az igazi szép dolgokhoz.

Lin Csung most már nem tudta megállni, hogy meg ne forduljon. Az idegen ekkor hozzálépett és elébe tartotta a csillogó díszkardot. Lin Csung megállt, kezébe vette a fegyvert s szakértő szemmel vizsgálgatta.

- Valóban szép darab. Mit kérsz érte?

- Kétezer ezüst tallért. Nagyon olcsón adom. Az igazi értéke felül van háromezer talléron is.

- Lehet. De mit ér az érték, ha nincs vevő? Ezerért megvenném.

- Lehetetlen, de mert sürgősen pénzre van szükségem, ötszáz tallért engednék belőle.

- Ezer.

- Nem, nem, egy rézfillért sem engedhetek belőle. Ezerért annyi volna, mintha ócska vasért adnék aranyat.

- Nos, jó, nem bánom, hát ezerötszáz. A pénzt a lakásomon megkapod.

Lin Csung elvált Mélyszellemtől és az idegennel együtt lakásába sietett.

- Honnan való ez a darab tulajdonképpen? - kérdezte, miután kifizette az ezerötszáz tallért.

- Régi családi ereklye, amelyet, amint látod, áldozatul kell dobnom a szükségnek - sóhajtott a másik.

- Melyik nemzetséghez tartozol?

- Meg kell értened, nem akarnék csorbát ejteni családom hírnevén.

Lin Csung nem kérdezősködött tovább és útjára bocsátotta az idegent. Behatóan vizsgálgatta a díszes kardot és nem tudott betelni szépségével. Hirtelen az jutott eszébe, hogy sokat hallott arról a díszkardról, amely Kao marsall tulajdonában van, de soha idegen még nem látta, ő maga is többször kért engedélyt, hogy megnézhesse, de kérését sohasem teljesítették. Elhatározta, hogy a legközelebbi alkalommal megmutatja a marsallnak imént szerzett kardját, hogy összehasonlíthassa a marsalléval.

Késő estig nem tudott megválni szerzeményétől, éjszakára pedig ágya fölé, a falra akasztotta, hogy ébredésekor első pillantása reá essék.

A reggelizés ideje volt, amikor a kapun kopogás hallatszott. Két hivatali titkár kért bebocsáttatást és amikor beléptek, közölték Lin Csunggal, hogy a nagy marsall megbízásából jöttek, aki látni akarja tegnap szerzett díszkardját. Azonnal öltözzék tehát föl s jöjjön velük a marsalli palotába. Lin Csung alig tudta palástolni csodálkozását, hogy a marsall ilyen hamar tudomást szerzett szerzeményéről, de a két titkár nem hagyott időt a kérdezősködésre s siettették, hogy vegye föl díszruháját, a karddal s mielőbb induljanak.

- Eddig nem volt szerencsém hozzátok a palotában - mondta Lin Csung útközben.

- Csak rövid idő óta vagyunk szolgálatban - felelték, A Kao palota nagy fogadócsarnoka előtt Lin Csung meglassította lépteit. Régebbi látogatásainál megszokta, hogy az utasításokat itt szokták neki kiadni.

- Tovább! - sürgették kísérői. - A marsall a hátsó fogadócsarnokban kíván fogadni.

Különböző udvarokon és folyosókon át elérkeztek a hátsó fogadócsarnokhoz. Lin Csung ismét megállt.

- Tovább! - sürgették újból. - A marsall a leghátulsó lakosztályban vár reád.

Ismét keresztülmentek két-három udvaron, mígnem egy zöldre fényezett korláttal övezett csarnokhoz értek. Lin Csungot itt arra kérték kísérői, hogy várjon, amíg hívni fogják s azután mindketten eltűntek.

Miközben Lin így álldogált és várakozott, hirtelen kétségek támadtak benne. Kardját az eresz alatti falhoz támasztotta, fejét kidugta a függönyön s a csarnokba bámult, amelyet azelőtt még sohasem látott. Mily nagy volt meglepetése, amikor a függöny mögötti táblán nagy azúrkék betűkből a következő felírást látta: Pajhu kia-tang, „A fehér tigris díszterme”! Az a terem volt, ahol a magas államtanács az ország sorsáról szokott tanácskozni! Hogyan lehetséges, hogy avatatlanok ebbe a szentélybe juthatnak? Itt valami nincs rendjén!

Megfordult és már szökni akart erről a helyről, amikor belülről surranó lépések zaja vonta magára figyelmét. A gyöngyfüggöny mögé kémlelt és megismerte Kaót, a kormányzó-marsallt. Gyorsan kezébe vette díszkardját és tisztelettudóan köszönve a terembe lépett, de a marsall neheztelve vonult vissza előle.

- Te vagy Lin Csung? Mit keresel itt? Ki hívott és ki engedte meg, hogy lábadat a Fehértigris termének kövére tedd? És mit jelent a fegyver a kezedben? Ó, értem már, meg akartál ölni! Közölték velem, hogy tőrrel felfegyverkezve napokon át itt leselkedtél a palota előtt. Most tisztában vagyok aljas szándékoddal.

- Magas kormányzó-marsall úr, hallgass meg kegyelmesen. Ártatlan vagyok! - fogadkozott Lin Csung térdre borulva és röviden elmondta, miként került ide. A marsall azonban fagyos tekintettel nézett végig rajta.

- Azt állítod, hogy két titkárom hozott ide? Hol vannak?

- Néhány perccel előbb a csarnokba vonultak vissza és azt parancsolták, hogy itt várjak rád.

- Ostoba beszéd! Egyetlen titkárom sem meri ide betenni a lábát! Elég! Hé, emberek! Ide! Fogjátok el ezt az embert!

A jobb és baloldali két fülkéből vagy harminc fegyveres rohant elő, Lin Csungot a földre teperték és a városi prefektus elé vonszolták. A díszkardot bűnjel gyanánt lefoglalták és magukkal vitték.

8.

A vaddisznók erdejében

A városi prefektus bebizonyítottnak vette Lin Csung gyilkossági kísérletét és nyakába faigát vetve, a kivégzendők tömlöcébe záratta. Jóbarátok fáradozásainak azonban ikerült a prefektus véleményét megváltoztatni és méltányos ítéletet kieszközölni: húsz botütést a hátára, bélyeget az arcára és száműzetést a csingcsoui büntetőtáborba. Hétfontos, vasveretes faigával a nyakában, két őr kíséretében kellett a távoli csingcsoui gyalogútra indulnia. Barátai és szomszédjai egy darabon elkísérték és azzal akarták megkönnyíteni helyzetét, hogy őreinek bőséges borravalót nyomtak a markába.

A város hídja melletti borozóban apósa költségére búcsúünnepet rendeztek. Lin Csung nemes felbuzdulásában, tanúk előtt lemondó okmányt akart kiállítani, amelyben fiatal feleségének, akivel három évig élt boldog, de gyermektelen házaséletet, visszaadja szabadságát, mert azt gondolta magában, hogy a Nagy Kéjcsillag szerelmi ostromától most sem fog tudni megszabadulni és férfiember védelmére lesz szüksége.

Apósa azonban meghatottan utasította vissza nagylelkű ajánlatát és megígérte, hogy távolléte alatt leányát ismét visszaveszi az atyai házba és visszatértéig, ha mindjárt két-három évig tart is száműzetése, egy lépésnyire sem engedi el hazulról. Azt is megígérte, hogy leveleiben mindent közölni fog vele, ruhával és fehérneművel is ellátja. Lin Csung megköszönte apósa jóságát, de továbbra is ragaszkodott a lemondó okmány aláírásához, hogy felesége szabad legyen és férjhez mehessen, ha őt magát valami baleset éri.

Viszonylag rövid, harminc napi gyaloglás után, egy endégfogadóban szálltak meg éjszakára. Az őrök sietésre nógatták foglyukat. Tudvalevő, hogy a Szung császárok idejében az ilyen fogolyszállítmányoknak minden vendégfogadóban joguk volt ingyen éjjeli szálláshoz.

Másnap kora reggel keltek és az őrök ismét siettették foglyukat. A hatodik hónapban jártak és Lin Csungot a hőség, a nyakiga és a botozás fájdalmai gyötörték. Életében most botozták meg először, a botütések helye megdagadt, csak nehezen vonszolta magát és csak lépésben tudtak haladni. Az őrök türelmetlenkedni kezdtek.

- Úgy mászol, mint a varangyosbéka - szitkozódtak. - Csang kétezer linyire[1] van ide, de ha tovább így kullogunk, sosem érünk oda.

Lin Csung egész nap hallgatta káromkodásukat és szitkozódásukat. Nagyon csodálkozott barátságtalan viselkedésükön, mert tudta, hogy apósa bőséges borravalóval tömte tele őket. Később kiderült, hogy még több csodálkoznivalója lett volna, ha tudja, hogy az áruló Lu az indulás előtt még többet adott nekik és Kao kormányzó nevében titkos megbízással látta el őket.

Kimerültén és éhesen érkeztek meg estefelé a falusi fogadóba, amely második pihenőjüknek volt kiszemelve. Lin Csung néhány darab tört ezüstöt vett ki batyujából, főtt és sült húsokban, borban és minden egyéb jókban gazdag vacsorával vendégelte meg őket. Az őrök jóízűen falatoztak foglyuk költségére és gondoskodtak róla, hogy a borból mértéktelenül ihasson. Végre teljesen lerészegedve és holtfáradtan a nehéz faigával a nyakában, Lin Csung az asztal alá bukott. Őrei most a konyhába siettek és forróvízzel telt edényt cipeltek elő.

- Hé, Lin, lábfürdőt készítettünk a számodra. Mosd meg lábadat és jól fogsz aludni tőle - mondták ravaszkodva a részegnek.

Lin nagy nehezen felült, de a nyakában lévő iga miatt nem tudott olyan mélyen lehajolni, hogy a cipőjét és harisnyáját is le tudta volna húzni.

- Majd segítünk neked - mondták neki s mikor zavartan ellenkezett, ravaszul hozzátették: - Vándortársak vagyunk és nem kell egymással udvariaskodnunk.

Lin gyanútlanul és ellentállás nélkül engedte, hogy lehúzzák lábbelijét és lábát a forróvízbe tegyék. Azonnal hangos jajkiáltással húzta vissza.

- Köszönöm az ilyen előzékenységet! - mondta fogcsikorgatva szörnyű fájdalmában.

Leforrázott lábai vastagra és vörösre dagadtak.

- Ez a hála a szívességért és előzékenységért? - szájaskodtak az őrök. - Másutt mindenütt a fogoly szolgálja ki őreit, itt meg az őrök a foglyot. A legjobb szándékkal lábfürdőt készítünk neki és még ő mer panaszkodni és elégedetlenkedni! Hálátlan fickó, akinek semmit sem tehet kedvére az ember.

Lin Csung jobbnak látta hallgatni és lefeküdt aludni a sarokba. Az őrök azonban visszavitték a vedret a konyhába, aztán a forróvízhez annyi hideget öntöttek, amennyi a kellemes lábfürdőhöz kell és az üdítő fürdővízben a saját lábukat áztatták meg.