A ZSENI ÖRÖKSÉGE

A művészet, a tudomány és a gondolkodás mesterségének fejlesztése

Matthew Kalani Tate

tollából

Szerzői jogi közlemény

A könyv egyetlen részét sem szabad semmilyen formában vagy elektronikus vagy mechanikus eszközzel reprodukálni, beleértve az információtároló és -visszakereső rendszereket is, a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül. Ez minden reprodukciós tevékenységre is vonatkozik.
Minden jog a tulajdonost illeti. Minden olyan szerzői jog, amely nem a kiadó tulajdonában van, a megfelelő szerzőket illeti. A könyvben szereplő összes védjegy, szolgáltatásvédjegy, terméknév és az összes név jellemzője a megfelelő tulajdonosok tulajdonát képezi. Ez a könyv kizárólag tájékoztató jellegű. Ezen kifejezések használata nem jelenti azt, hogy mi támogatjuk őket.

Szerzői jog © 2025

MATTHEW KALANI TATE

Tartalomjegyzék

BEVEZETÉS

A SOHA NEM VÉGET ÉRŐ ERŐ

A KÉSZSÉGEK ÁTALAKULÁSA

ÉLETED CÉLJÁNAK : TALÁLD MEG A SZENVEDÉLYED

A láthatatlan erő

Módszerek az életed értelmének felfedezéséhez

Megfordul

FEJEZET: KETTŐ Bemutatjuk: A tökéletes edzés

AZ ELSŐ ALAPKIEGÉSZÍTÉS

Bízz a folyamatban

HARMADIK fejezet Használd a mentor dinamikus erejét

TUDÁS, A MŰVÉSZET AZ MŰVÉSZET

NEGYEDIK fejezet: A mesteri szint eléréséhez az intuíció és a logika kombinációjára van szükség.

A 3. ÁTALAKULÁS

HÁLAADÁS

eljárásra támaszkodni

HARMADIK fejezet Használd a mentor dinamikus erejét

TUDÁS MŰVÉSZET MŰVÉSZET

NEGYEDIK fejezet: A mesteri szint eléréséhez az intuíció és a logika kombinációjára van szükség

A 3. ÁTALAKULÁS

HÁLAADÁS

BEVEZETÉS

A SOHA NEM VÉGET ÉRŐ ERŐ

Ahogyan egy szobrász nyersanyagokat alakít át kész műalkotássá, úgy mindenki felelős a saját sorsáért. Hogy ezt perspektívába helyezzük, a magyarázat minden művészi kifejezésformára ugyanaz: A tehetséggel születünk hozzá. Ahhoz, hogy vágyainkat beteljesítsük, elengedhetetlen, hogy elsajátítsuk az anyag formálásának képességét, és ezt a tehetséget gondosan finomítsuk.

Létezik az intelligencia és az erő optimális keveréke, és ez a kombináció képviseli az emberi teljesítmény legmagasabb szintjét. Az emberiség minden jelentős eredményének és felfedezésének eredete erre vezethető vissza. Az ilyen típusú intelligenciát nem tanítják, és nem is tanítják órán, mégis szinte mindenkinek volt lehetősége közvetlenül megtapasztalni. Általában akkor bukkan fel, amikor nagy nyomás alatt vagyunk, például válság, határidő vagy probléma esetén. De egy elhúzódó tevékenység csúcspontja is lehet. Figyelemre méltó energia- és koncentrációszintet tapasztalunk az intenzív nyomás ellenére. Elménk elkalandozik, amikor teljesen elmerülünk a tevékenységben. Amikor egyetlen feladatra koncentrálunk, rengeteg ötlet áraszt el minket. Ezek az ötletek mintha a semmiből merülnének fel, mintha a tudatalattinkból törnének elő. Bizonyos helyzetekben a körülöttünk lévő emberek fogékonyabbnak tűnnek a meggyőzési kísérleteinkre. Ez azért lehet, mert jobban figyelünk rájuk, vagy mert úgy vélik, hogy különleges képességeink vannak. Lehetséges, hogy néhány napig vagy hétig azt hisszük, hogy alakíthatjuk és befolyásolhatjuk az események menetét, annak ellenére, hogy általában csak a megtörténő dolgokra reagálunk.
Ez az erő a következőképpen fejezhető ki: Belső világunk legtöbbször tele van fantáziákkal, vágyakkal és ötletekkel, amelyek megszállnak minket. Másrészt, a példátlan találmányok korában olyan feladatok elvégzésére vagyunk kényszerítve, amelyek kézzelfogható hatással vannak az általános helyzetre. Azzal, hogy kényszerítjük magunkat arra, hogy kilépjünk a megszokott elképzeléseink határain, és megnyíljunk a valóság előtt, kapcsolatot teremthetünk a világgal, más emberekkel és a valósággal. Ahelyett, hogy állandó figyelemelterelésben bolyonganánk, gondolataink fókuszálhatnak és behatolhatnak az igazság magjába. Ilyen helyzetekben úgy érezzük, mintha a külvilágra irányuló gondolatainkat hirtelen elárasztja a környezetünk fénye. Ez megnyitja a szemünket az új információk és ötletek felé, ami viszont inspirációt és kreativitást táplál az új ötletek iránt.
Az idő nagy részében ez az önbizalom-löket eltűnik, amint a nyomás enyhül, vagy a válság leküzdődik. Amikor hagyjuk, hogy a figyelmünk elkalandozzon, elveszítjük a korábbi kontrollérzetünket. Mégis, a legjobb erőfeszítéseim ellenére sem tudom előidézni ezt az érzést, vagy nem találok módot arra, hogy tovább fenntartsam. Úgy tűnik számomra, mintha egy szellem lenne. Az a tény, hogy ez a fajta intelligencia és erő vagy feltáratlan, vagy számos mítosz és tévhit rejtőzködik, amelyek tovább fokozzák a rejtélyt, a problémánk gyökere. Legyen szó akár tiszta szerencséről, belső tehetségről, pozitív hozzáállásról vagy egy kozmikus csillagképről, hinni szeretnénk abban, hogy az egyediség és a zsenialitás ezen tényezők eredménye. Nagyon hasznos lenne megérteni, hogy mi is ez a hatalomérzet, honnan származik, milyen intelligencia felelős érte, és hogyan lehet létrehozni és fenntartani. Akkor beszélhetünk mesterré válásról, amikor úgy érezzük, hogy jobban megértjük a körülöttünk lévő világot, más embereket és önmagunkat. Vannak, akik, különösen a saját területükön dolgozó szakemberek, hagyják, hogy ez az erő az életükké és a világnézetükké váljon, még ha csak rövid ideig is érzik. Leonardo da Vinci, Bonaparte Napóleon, Charles Darwin, Thomas Edison és Martha Graham csak néhány példa a sok más emberre, akiket mesternek tartanak. És mivel ez az erő egy világos folyamatra épül, amely végül a mesterré váláshoz vezet, mindannyiunk számára elérhető.
A folyamat szemléltetésére vegyük a következő példát: Például vállaljunk egy új munkát, amely bizonyos készségek elsajátítását igényli, vagy tanuljunk meg zongorázni. Eleinte még kívülállóként figyelünk a dolgokra. Mivel a zongoráról vagy a munkahelyről alkotott kezdeti elképzeléseink feltételezéseken alapulnak, gyakran bizonyos fokú félelem is jelen van ezekben a gondolatokban. Kezdőként a zongorabillentyűzetet ijesztőnek találjuk, mert még nem tudjuk, hogyan kell játszani a hangszeren, vagy hogyan hatnak egymásra a különböző pedálok és billentyűk. Amikor új munkahelyen kezdünk, fogalmunk sincs, hogyan működnek a dolgok, ki a főnökünk, vagy milyen fontos szabályok és eljárások vonatkoznak rá. Még csak el sem tudjuk kezdeni ezeket a dolgokat. Mindkét esetben a szükséges információk teljesen idegenek számunkra, ezért tanácstalanok vagyunk. Bár lelkesedéssel állunk ezekhez a körülményekhez a személyes fejlődés és a szakmai előmenetel lehetőségei iránt, gyorsan rájövünk, mennyi munka áll előttünk. Engedhetünk a frusztráció, a szorongás, a dezorientáció és az unalom érzéseinek. Felhagyunk a világ megfigyelésével és a tudásszerzéssel. Ezzel a folyamat befejeződik. Ha azonban kontrolláljuk az érzelmeinket, és hagyjuk, hogy a dolgok a természetes mederben menjenek, valóban figyelemre méltó változásokat tapasztalhatunk. Azzal, hogy folyamatosan megfigyelünk és követünk másokat, tisztábban látunk, megtanuljuk a szabályokat, és megértjük, hogyan működnek együtt a dolgok. Ha következetesen időt és energiát fektetünk be, folyékonyabban tudunk beszélni, ami viszont lehetővé teszi számunkra, hogy nagyobb kihívást jelentő, de végső soron kielégítőbb feladatokat vállaljunk. Elkezdünk tudatosulni olyan összefüggésekben, amelyekről korábban nem voltunk tudatában. A kitartás megkönnyíti számunkra, hogy magabiztosságot szerezzünk a problémamegoldó képességünkben és a kihívások leküzdésében.
Mindenki élete során előbb-utóbb átlép a tanulóból a gyakorlóvá. Ennek során teszteljük saját ötleteinket, és konstruktív visszajelzést kapunk másoktól. Ahogy a tudásunk gyarapszik, kreatív képességeink bővülnek – ami pozitív fejlemény. Nemcsak mások stratégiáit utánozzuk, hanem saját jellegzetes stílusunkat és személyiségünket is belevisszük a játékba. Ha ezt a folyamatot több éven át folytatjuk, végül mesteri szintre jutunk. Egy bizonyos idő elteltével a billentyűzet már nem külső eszköz, hanem idegrendszerünk kiterjesztéseként működik, közvetlenül a rendelkezésünkre áll. A megszerzett szakértelem szilárd ismereteket adott nekünk a szervezeti dinamikáról és a jelenlegi helyzetről. Azáltal, hogy ezt a megértést társas helyzetekre alkalmazzuk, jobban megérthetjük másokat és előre láthatjuk reakcióikat. Ez abban rejlik, hogy képesek vagyunk gyorsan és fantáziadúsan döntéseket hozni. Hirtelen beüt az ihlet. Miután ilyen átfogó ismereteket szereztünk a szabályokról, most már képesek vagyunk megváltoztatni vagy akár eltörölni azokat.
Az a folyamat, amely végül ehhez a fajta hatalomhoz vezet, három különálló szakaszra vagy szintre osztható: a mesteri szakaszra, a kreatív-aktív szakaszra és a tanuló szakaszra. Az első lépésben elhagyjuk a szakmánkat, hogy megtanuljuk az alapokat. Mivel a területnek csak egy korlátozott területét tudjuk megfigyelni, a lehetőségeink erősen korlátozottak. A második szakaszban teljesen elmerülünk a témában, és intenzíven gyakorolunk, hogy jobban megértsük az eszközök működését és azok összefüggéseit. Ez mélyebb megértést nyújt a témáról. További előny, hogy képesek vagyunk kísérletezni az alkatrészek különböző kombinációival. A harmadik szakaszban annyi adatot gyűjtöttünk össze, hogy most már megragadhatjuk a nagyobb képet. A létezés minden alapvető aspektusa, beleértve az emberi természetet és a természeti jelenségeket is, a kezünkben van. Ezért tudnak a mesterek művei mélyen megérinteni minket; sikerül megragadniuk a valóság lényegét. Így fedezhet fel egy briliáns tudós egy új fizikai törvényt, és egy vállalkozó vagy feltaláló valami teljesen eredetit. Nevezhetnénk ezt a fajta tudást intuíciónak, de pontosan ez: a valóság azonnali és ösztönzés nélküli elfogadása. Gondolkodásunknak ez a váratlan felébredése egy korábban rejtett igazságra közelebb visz minket a valósághoz, még akkor is, ha a szavak és a képletek csak sokkal később jelennek meg. Ez az ihletfelvillanás közelebb visz minket a valósághoz. Az állatok legtöbbször ösztöneikre támaszkodnak, hogy kapcsolatba lépjenek környezetükkel és megvédjék magukat a potenciális fenyegetésektől, bár képesek tanulni. Ez ösztöneiknek köszönhető, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy gyorsan és hatékonyan reagáljanak. Az értelem és a gondolkodás az az eszköz, amellyel az emberek érzékelik a környezetüket, nem pedig fordítva. Másrészt ez a gondolkodásmód fáradságos és ennek eredményeként hatástalan lehet. Belső, fókuszált gondolatainkon keresztül megőrizhetjük az elszigeteltség érzését a külvilágtól. Az intuitív képességek elsajátítása ötvözi az emberi és állati tulajdonságokat, az értelmet és az intuíciót, a tudatosat és a tudatalattit – mindezt együttesen. Ez lehetővé teszi számunkra, hogy gyorsan és erősen kapcsolódjunk a világhoz, az érzelmeinkhez és a belső gondolatainkhoz. A tudás szüntelen áradata nagyrészt eltörölte ezt a gyermekkorunkban jelen lévő képességet és spontaneitást. Bár műveik sokkal nagyobb fokú spontaneitást és a tudattalannal való kapcsolatot mutatnak, mint egy gyermeké, a mesterek munkáikban folyamatosan visszatérnek ehhez a játékossághoz.
A folyamat ezen szakaszában aktiválódik az emberi agy belső intuitív ereje. Ez ugyanaz az erő, amelyet rövid időre megtapasztalhattunk, amikor teljes figyelmünket egy adott problémára vagy projektre fordítottuk. Valójában ennek az erőnek a felvillanásai újra és újra megjelennek az élet során. Vegyük például azokat a pillanatokat, amikor egy adott helyzet jövőjét megpillantjuk, vagy amikor egy probléma tökéletes megoldása hirtelen a semmiből felmerül. Ezek azonban múlékony pillanatok, amelyek nem elegendő tapasztalaton alapulnak ahhoz, hogy megismételhetőek legyenek. A szükséges idő és energia befektetésével, miután elértük a mesterré válást, ezt az intuitív képességet hatékony eszközzé alakíthatjuk. Sőt, nagy gyakorlati erőt ad nekünk, mivel a kreativitás és a valóság új aspektusainak felfedezésének képessége nagyra értékelt a világban. Most nézzük meg a mesterlétet a következő perspektívából: Az emberiség történelmének kezdete óta minden egyes ember tudata korlátainak, a valóságtól való elszakadásának és a jelenlegi helyzet megváltoztatására való képtelenségének volt kitéve. Ennek a fokozott tudatosságnak és mesterlétnek az eléréséhez számos módszert próbáltak ki, például gyógyszerek, transzállapotok, varázsigék és mágikus rítusok használatát. Az ókortól kezdve az alkímia, a közönséges elemek ritka fémekké alakításának tanulmányozásának szentelték magukat.
Ezek a rég elveszettnek hitt sikerreceptek, amelyek a mai napig fennmaradtak, annak tudhatók be, hogy egy egyszerű nézőpontváltás felszabadíthatja a szükséges energiát. Például a mágia területén a mély koncentráció hangsúlyozása az igazságon és a pragmatizmuson alapul. A gyakorlati hatalomhoz vezető közvetlen út, a gyors és egyszerű megoldás, valamint a mentális Eldorádó keresése végül csak frusztrációhoz és csalódáshoz vezet. Sokan nemcsak elvesznek ezekben a végtelen álmokban, de nem ismerik fel a bennük rejlő valódi erőt sem. Ennek a hatalomnak a fizikai hatásai a történelem során megfigyelhetők, ellentétben az egyszerű formulákkal vagy mágiával elérhető eredményekkel. Ez magában foglalja a legjelentősebb felfedezéseket és találmányokat, a legnagyszerűbb épületeket és műalkotásokat, technológiai képességeinket és minden más alkotást, amelyet a bölcs elme alkotott. Azok az emberek, akik rendelkeznek ezzel a képességgel, olyan módon tudják megváltoztatni az univerzumot, ahogyan azt az ókori misztikusok és mágusok csak elképzelni tudták, miközben mély kapcsolatot tapasztalnak a körülöttük lévő világgal. Az évtizedek során egy falat építettek e mesteri képesség köré. Ezek az emberek dicsérték a ragyogását, miközben egyidejűleg elérhetetlennek ítélték. Véleményük szerint ez olyan körülményeknek köszönhető, mint a szerencse, a természetes tehetség vagy az örökletes előny.
Úgy ábrázolták, mint amely mennyei és csodálatos szépség benyomását kelti. Mégis, ez a fal nem létezik. Agyunk hatmillió év alatt fejlődött ki, hogy lehetővé tegye számunkra, hogy kihasználjuk veleszületett képességeinket, és elsajátítsunk bármit, amire az elménk szánjuk, a körülményektől függetlenül. Ez a legnagyobb titok mind közül.

A KÉSZSÉGEK ÁTALAKULÁSA

Nehéz felfognunk, hogy az első emberek, akik mintegy hatmillió évvel ezelőtt Kelet-Afrika füves területein barangoltak, rendkívül törékenyek és tehetetlenek voltak. Ma már szinte elképzelhetetlen. Olyan kicsik voltak, hogy alig érték a földet.