A fordítás és szerkesztés az alábbi kiadás alapján készült:

Frank Herbert: Chapterhouse: Dune

Ace Books, New York, 2019

Ace Books are published by The Berkley Publishing Group,

a division of Penguin Group (USA) Inc.

Fordította: Horváth Norbert

Borítógrafika: Molnár Márk

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektúra: Nógrády Péter, Váczy Ludmilla

Copyright © Herbert Properties, LLC, 2022

Hungarian translation © Horváth Norbert, 2022

Hungarian edition © GABO, 2022

Borítógrafika © Molnár Márk, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács Gábor

ISBN 978-963-566-427-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

ELŐSZÓ

AZ ÚJ MAGYAR KIADÁSHOZ

A Dűne Káptalanház (Chapterhouse: Dune) 1985-ben jelent meg, egy évvel az előző kötet után. Aki elolvassa a két regényt, az nem lepődik meg ezen: a két könyv története gyakorlatilag egy eseménysort mesél el, még ha van is néhány évnyi ugrás a kötetek között. Herbert amolyan „második Dűne-trilógiát” kezdett írni A Dűne Istencsászára után, ahol a teljesen megváltozott világegyetemet új erők próbálják kicsavarni a régi hatalmak kezéből. Mikor 1984-ben megjelent A Dűne eretnekei, az író már javában dolgozott a folytatáson. És ahogyan az előző részt, úgy ennek a munkálatait is beárnyékolta felesége, Beverly betegsége, majd halála.

Beverly – Brian Herbert elbeszélése alapján – halála előtt több kívánságot is hagyott a családjára, így a férjére is. Az egyik ezek közül az volt, hogy Frank mindenképpen fejezze be a Káptalanházat, hisz az asszony jól tudta, mennyire fontos ez a történet Herbert számára. Így, ha a gyászfolyamat közben is, de gyorsan elkészült a könyv, amely megjelenésekor hasonló sikert futott be, mint az eddigi szinte összes Dűne-regény.

Ám Beverlynek voltak más kívánságai is: az egyik az, hogy az özvegy Frank ne maradjon egyedül, és házasodjon újra. Frank és Bev 38 évig voltak házasok, felesége elvesztése után a férfi bizonytalanná vált, aki folyamatosan a rokonaival próbált időt tölteni, hogy valahogy betöltse a benne támadt űrt. Talán Beverly kívánságának hatására, de Herbert végül újra megnősült, 1985-ben vette el a nála sokkal fiatalabb Theresa Shacklefordot, aki korábban a Putnam kiadónál dolgozott. Bár a családtagok először furcsának találták ezt a románcot, lassan megbékéltek vele, a házasság pedig pozitívan hatott Frank lelkiállapotára.

Amire szükség is volt, hiszen mozgalmas évek voltak ezek. 1984-ben végre, sok dugába dőlt kísérlet után, bemutatták a Dűne filmváltozatát, David Lynch rendezésében, Kyle MacLachlan főszereplésével. A hatalmas marketingkampány, a mindent elárasztó, filmhez kapcsolódó tárgyak és kiadványok – az akciófiguráktól a pop-up könyvekig – úgy kívánták láttatni a filmet, mint egy új Csillagok háborúját, egy látványos, lélegzetelállító kalandfilmet. Ám ennek ellenére a nézőszámok nem hozták a várt kirobbanó sikert, és ami még rosszabb, a kritikusok és a sci-fi-rajongók nagy része egyenesen pocséknak tartotta a filmet. Ma már, negyven év távlatából nehéz megítélni, milyen lehetett Lynch Dűnéje egy átlagos mozinéző számára, de az biztos, hogy a film egyáltalán nem könnyen emészthető – miközben sokat elvett az eredeti regényből, vizuális és narratív megoldásaival néha teljesen ki is csavarta az alapanyagot. Bár a nemzetközi forgalmazásnak köszönhetően a Dűne nem lett egyértelmű bukás, nem is ágyazott meg egy jövőbeli franchise-nak, ahogyan azt például a producer, Dino De Laurentiis szerette volna. Sokak szerint egyébként maga a producer tehetett erről: az eredeti változatból a producer irányítása alatt sok jelenetet kivágtak vagy egyszerűsítettek, és olyan változásokat eszközöltek, amelyekkel a rendező sem értett egyet.

Frank Herbert eleinte visszafogottan nyilatkozott a filmváltozatról, a tesztvetítésen dicsérte Lynch vizuális látványvilágát – az író saját képzeletének megelevenedését látta a vásznon – és alapvetően elégedettnek tűnt az adaptációval. Később azonban egyre gyakrabban fejtette ki nemtetszését a végső verzióval szemben. Sőt, majdnem perre is sor került közte (és a könyveit kezelő ügynökség) és Laurentiis között: a szerződés értelmében a filmesek csak az első Dűne-regényt használhatták volna forrásul, ám a filmváltozatban felbukkanó Liga-navigátor egyértelműen a következő kötetből, A Dűne messiásából került át. Végül aztán nem jutott el perig az ügy, de a producer többet nem került egy újabb Dűne-mozi elkészítésének közelébe.

A Dűne-mozifilmtől függetlenül azonban a regénysorozat töretlenül népszerű volt a rajongók körében, az utánnyomásokat is szinte azonnal elkapkodták, az olvasók pedig nagyon várták, hogyan folytatódik a történet. Herbert a Káptalanház után szinte azonnal el is kezdett dolgozni a hetedik köteten, de mindeközben más projektekkel is szeretett volna foglalkozni. Beverly egyik kívánsága az volt, hogy Frank támogassa idősebb fia, a szintén író Brian munkásságát, és készítsék el azt a regényt, amelynek ötlete korábban körvonalazódott apában és fiúban. A Man of Two Worlds című regényen közösen kezdtek el dolgozni. Ebben egy isteni hatalmú idegen fajt, amely képes világokat teremteni, saját teremtményei sodorják halálos veszélybe: a földlakók, akik az idegen dreeneknek köszönhetik létüket, tudtukon kívül saját teremtőik ellen fordulnak – ám ha a dreenek elpusztulnak, velük pusztul minden általuk teremtett világ és lény is. Ugyanebben az évben Bill Ransom is jelentkezett Herbertnél, és a Pandora-trilógia harmadik kötete, a The Ascension Factor történetét vázolta fel, amelyben folytatták volna az idegen világra vetődött emberi telepesek, a bolygó viszonyaihoz módosított humanoidok és az őshonos intelligenciák közti konfliktus kibontását.

Azonban bármennyire is mozgalmasnak ígérkezett az 1985-ös év az író számára – új házasság, két készülő regény, tervben lévő egyéb filmváltozatok, dedikálókörutak, egy tervezett tibeti utazás –, a hatvanöt éves Frank Herbertnek szembe kellett néznie saját halandóságával. Az év során hasnyálmirigyrákot diagnosztizáltak nála, és bár egyes orvosok szkeptikusok voltak, végül a következő év elején megoperálták Herbertet. A műtétet követően fia, Brian elmondása szerint Frank jó kedélyűen lábadozott, a kórházban írógépén azonnal, amint lehetett, írni kezdte a legutóbbi Dűne folytatását – ám ekkor következett be a tragédia. Tüdőembólia lépett fel, amin sajnos nem lehetett segíteni. Frank Herbert állítólag úgy halt meg, ahogy mindig is szeretett volna: írás közben, 1986. február 11-én.

***

Frank Herbert három évtizedes írói munkássága alatt tizenkilenc regényt írt, emellett négy regény létrehozásában közreműködött társszerzőként, és több mint ötven novellát jegyzett. A Dűne Káptalanház az utolsó befejezett műve – a Man of Two Worlds, amelyet Brian Herbert fejezett be, 1986-ban jelent meg, a Bill Ransom által végigvitt The Ascension Factor pedig 1988-ban került a könyvesboltokba. De ahogy már utaltunk rá, egyáltalán nem így tervezte, és ezt bárki érezheti, aki elolvassa a könyvet. Brian Herbert visszaemlékezése alapján az apja számos jegyzetet készített a hetedik Dűnéhez, hogy merre akarja továbbvinni a történetet – a Bene Gesserit és a Megbecsült Matrónák egész univerzumot megrázó szembenállását –, melyik szereplőjének milyen sorsot szán, és hogyan kanyarítaná az Atreides-örökösök útját. Halálával azonban rajongók milliói voltak kénytelenek elfogadni, hogy a Káptalanházzal véget ért a Dűne-saga.

1999-ben aztán új Dűne-regény jelent meg: az író fia, Brian, Kevin J. Anderson sci-fi-íróval közösen belekezdett egy trilógiába, amely az eredeti Dűne előzményeit dolgozza fel: a Dűne: Atreides-ház (Dune: House Atreides) című első részből és folytatásaiból megismerhetjük Paul Muad-Dib apjának, Leto hercegnek és társainak, Duncan Idahónak, Gurney Hallecknek vagy Lady Jessicának a történetét, bepillantást nyerhetünk az Impérium viszonyaiba, és megtudhatjuk, mi vezetett végül a Dűne eseményeihez. Brian és az apja örökségét kezelő szervezet ezzel párhuzamosan rálelt több száz oldalnyi jegyzetre és kéziratra, amelyeket Frank Herbert egy széfben helyezett el. Ezek egy része a már megjelent regényeihez készült, de sok információt tartalmaztak a soha el nem készült hetedik Dűnével kapcsolatban is. Ennek nyomán végül megszületett Herbert utódainak közreműködésével a hivatalos lezárás: A Dűne vadászai és A Dűne homokférgei, melyek befejezik a Káptalanházzal félbehagyott történetet, végül 2006-ban és 2007-ben jelentek meg, ezzel mintegy húsz év után a rajongók megtudhatták, mi történt szeretett – vagy épp gyűlölt – karaktereikkel és a Dűne univerzumával.

Az első Dűne-előzményregény óta az utóbbi bő két évtizedben Brian Herbert és Kevin J. Anderson igyekezett minél több részletet bemutatni abból az univerzumból, amelyet Frank Herbert megálmodott. Megismerhettük a gondolkodó gépek elleni lázadás, a Butleri Dzsihád eseményeit – amelynek ismerete elengedhetetlen a kétezres években megjelent zárókötetek maradéktalan élvezetéhez –, betekintést nyerhettünk több szereplő élettörténetébe, a Dűne nagy iskoláinak, így a Ligának és a Bene Gesseritnek az alapításába, valamint jobban elmélyülhettünk az Arrakis világában és a fremen kultúrában. A legújabb történetekben, a Caladan-trilógiában pedig közvetlenül az Atreidesek sivatagbolygóra érkezése előtti évének eseményeit ismerhetjük meg.

Az utóbbi években ráadásul a Dűne új médiumot is meghódított: a regények mellett több képregénysorozat is útjára indult, például az eredeti regény cselekményét feldolgozó trilógia, illetve az előzményeket taglaló sorozat. Akit pedig érdekel, Frank Herbert milyen más történeteken dolgozott, azok számára is akadtak izgalmas megjelenések az elmúlt évtizedekben, ugyanis három, korábban sosem publikált krimi is a könyvesboltokba került, amelyeket Herbert még a Dűne sikere előtt írt, illetve 2012-ben megjelent a High-Opp című sci-fi története, amely egy disztópikus Földön játszódik, és egy kegyetlen, modern kasztrendszert mutat be. (Bár a regényt Frank Herbert életében nem adták ki, az író sok elemét felhasználta A dosadi kísérlet című művében.)

Mindeközben pedig két kötet is megjelent, ami érdekes lehet azok számára, akik többet akarnak megtudni a Dűne keletkezéséről és Frank Herbert életéről. A Dűne ösvényei (The Road to Dune) 2005-ben látott napvilágot, és amellett, hogy tartalmazta a Dűne egy korai verzióját (Fűszerbolygó címen) és a regényekből kihagyott jeleneteket, több levelet is magában foglal, valamint azt az újságcikket is, amely ugyan sosem jelent végül meg, de alapjául szolgált mindannak, amiből aztán a Dűne-univerzum lett. Ami azonban talán még ennél a könyvnél is érdekesebb, az Brian Herbert 2003-as könyve apjáról: a Dreamer of Dune a kezdetektől végigkíséri Frank Herbert életútját, első írói próbálkozásait és a siker éveit. Ebben a bensőséges kötetben – amely a Dűne-könyvek új kiadásainak előszavaihoz is elsődleges forrásul szolgált – nemcsak azt tudhatjuk meg, hogyan alkotott Herbert, vagy hogyan alakult az írói karrierje, hanem hogy milyen ember volt, miként viselkedett családja körében, mit gondolt a világról, mi vezette, amikor megírta a nevét halhatatlanná tevő történeteket és hogyan próbált meg néha saját hibáival is szembenézni. Egy érdekes és intelligens ember képe rajzolódik ki idősebb fia elbeszéléséből – akinek lehetősége van, bátran vágjon bele az életrajzba, hogy még közelebb kerüljön a Dűne megálmodójához.

Végezetül pedig nem mehetünk el szó nélkül egy olyan könyv mellett, ami nem része a hivatalos Dűne-kánonnak, ám minden Dűne-rajongó számára izgalmas lehet. Ez egy fiktív esszégyűjtemény 1984-ből, a The Dune Encyclopedia, amit Willis E. McNelly irodalomprofesszor – és Frank Herbert jóbarátja – állított össze több közreműködővel. Ez a fiktív enciklopédia – amelyet a regényfolyamból ismerős Hadi Benotto „állított össze” – a Dűne világának alapfogalmairól, főbb szereplőiről, helyszíneiről, technológiáiról tartalmaz hosszabb-rövidebb szócikkeket, megannyi illusztrációval, a regényekből vett magyarázatokkal, és ami a legizgalmasabbá teszi, McNellyék saját ötleteivel kiegészítve. Olvashatunk többek között a sardaukar hadsereg felépítéséről, a főbb (nem Herbert által megírt) Duncan Idaho-gholák történetéről, vagy épp a corrini csatáról, amelyben az emberiség győzedelmeskedett a gondolkodó gépek fölött. Mondanunk sem kell, ezek az anyagok már A Dűne eretnekeinek megjelenésekor több ponton ellentmondásba kerültek Herbert világával, ám egészen a Herbert-örökösök regényeinek megjelenéséig a kötet közkedvelt olvasmánya volt a rajongóknak, akiket kevésbé zavartak az ellentmondások és „hibás” tények. Azonban ahogy terebélyesedett a Dűne-univerzum a kétezres években, úgy vált el egymástól az enciklopédia tudásanyaga a kánontól, így az egész kezdeményezés mára amolyan irodalmi kuriózummá vált, semmint hivatalos „magyarázatgyűjteménnyé”. Bár a könyvnek a nyolcvanas évek óta nem jelent meg új kiadása – ennek többek között jogi akadályai is vannak –, az új mozifilm erre a kiadványra is ráirányította a figyelmet.

***

Napjainkban remek dolog Dűne-rajongónak lenni. A 2021 őszén bemutatott filmváltozat elhozta a Dűne új reneszánszát – aminek többek között ez a kiadás is köszönhető. Nemcsak új regények és képregények jelennek meg, hanem társasjátékok, számítógépes játékok, a filmhez kapcsolódó könyvek, albumok, megannyi kapcsolódó termék árasztotta el a világot. Frank Herbert könyveinek – itthon és világszerte – eddig is komoly olvasóközönsége volt, de Denis Villeneuve nagy sikerű adaptációjának hála új olvasók milliói fedezték fel ezt a komplex és izgalmas univerzumot. A Dűne öt évtizedes történelmének minden mozzanata érdekessé vált, és nemcsak David Lynch filmváltozatát veszik elő újra az emberek, de a Sci-Fi Channel két minisorozatát is: előbbi az eredeti regényt dolgozta fel 2000-ben, utóbbi pedig A Dűne messiása és A Dűne gyermekei történetét 2003-ban. A William Hurt, Susan Sarandon és James McAvoy nevével fémjelzett változatok, ha vizuálisan el is maradnak néha az új mozifilmtől, könyvhűségük és néhány remek színészi alakítás miatt mindenképpen érdemesek arra, hogy újra elővegyük őket.

Miközben ez az előszó készül, sorra érkeznek a hírek, hogy elkezdték forgatni a Dűne-mozifilm második részét (amelyet 2023 végén terveznek bemutatni), ráadásul Budapesten. Ezzel párhuzamosan pedig egyre bizonyosabbá válik, hogy hamarosan egy Dűne-sorozatot is láthatunk majd, amely a Bene Gesseritet helyezi a középpontba. A magyar könyvkiadás is igyekszik tartani a lépést ezekkel az izgalmas történésekkel: ennek egyik állomásaként jutottunk most el a hatodik Dűnéig, az utolsóig, amelyet Frank Herbert írt. Több mint három évtized alatt sok fordító közreműködött a regények magyar megjelenésében – Békés András, Gáspár András, Kornya Zsolt, Hoppán Eszter, Galamb Zoltán és Horváth Norbert mind megérdemli a kiemelést –, mi pedig a kiadó munkatársaiként, szerkesztőiként és lektoraiként reméljük, az olvasók elégedetten fejezik majd be ezt a regényt. Részemről bátorítok mindenkit, hogy a sorozat lezárultával vegye elő újra az első részt, és a történet és a folytatások ismeretével felvértezve vesse bele magát Paul Muad-Dib és társai történetébe. Frank Herbert könyvei minden újraolvasásnál megannyi érdekes adalékot tartogatnak, ezzel is bizonyítva, hogy évtizedekkel a megírásuk után is a fantasztikus irodalom megkerülhetetlen alapművei, amelyek megérdemlik, hogy időről időre ismét az olvasók elé kerüljenek.

Takács Gábor

szerkesztő

Akik megismétlik a múltat, uralniuk kell a történelem tanításait.

BENE GESSERIT-KÓDA

Amikor az első Bene Gesserit-axlotltartályból született gholacsecsemőt átadták Darwi Odrade Főtisztelendő Anyának, diszkrét ünneplést rendelt el a Központ tetején lévő étkezőben. Még alig hajnalodott, és tanácsának két másik tagja – Tamalane és Bellonda – türelmetlennek tűnt a meghívás miatt, bár Odrade a személyes szakácsával szolgáltatott fel reggelit.

– Nem minden nő bábáskodhat a saját apja születésénél – jegyezte meg a Főtisztelendő Anya, amikor a többiek panaszkodtak, hogy túl sok az elfoglaltságuk, hogy ilyen „időpazarló nonszensszel” foglalkozzanak.

Csak a vén Tamalane tekintetében csillant némi ravasz derültség.

Bellonda súlytól terhes vonásai kifejezéstelenek voltak, ami az ő esetében gyakran a rosszallás megnyilvánulását jelentette.

Lehetséges volna, hogy Bell még nem száműzte a Főtisztelendő Anya környezetének relatív gazdagsága láttán ébredt irigységét? Odrade szállása magán viselte a Főtisztelendő Anya posztjának jellegzetességeit, ám ez a fajta jellegzetesség inkább a kötelességeit mutatta, semmint a többi nővér feletti hatalmi pozícióját. A kis étkezőben evés közben is tudott konzultálni a segédeivel.

Bellonda erre-arra tekintgetett, jól láthatóan már alig várta, hogy távozhasson. Sok hiábavaló erőfeszítést tettek már, hogy megtörjön a Tisztelendő Anya fagyos burka.

– Nagyon furcsa volt a kezemben tartani a babát, és arra gondolni: ő az apám – mondta éppen Odrade.

– Elsőre is jól hallottam! – Bellonda hangja mintha a gyomrából jött volna, szinte bariton búgás, amitől minden szava enyhe emésztési zavarnak hatott.

Ugyanakkor értette a fanyar tréfát. A vén bashar, Miles Teg valóban a Főtisztelendő Anya apja volt. Odrade maga gyűjtött sejteket (megkarcolta a férfit a körmével), hogy egy új gholát növesszen, egy régi „lehetőségterv” részeként, ha esetleg sikerülne lemásolniuk a tleilaxiak tartályait. De Bellonda inkább engedte volna, hogy kikergessék a rendből, mint hogy szó nélkül hagyja a megjegyzést a Nővérek létfontosságú felszerelésével kapcsolatban.

– Ilyen időkben pazarlónak találom az effélét – jegyezte meg. – Azok az őrült némberek vadásznak ránk, hogy kiirtsanak, te pedig ünnepelni akarsz!

Odrade némi erőfeszítés árán szelíden válaszolt.

– Ha a Megbecsült Matrónák ránk találnak, mielőtt készen állnánk, talán azért járnak sikerrel, mert nem őriztük meg a morálunkat.

Bellonda egyenesen a Főtisztelendő Anya szemébe meredő, szótlan tekintete bosszús szemrehányással üzent: Azok a szörnyű nőszemélyek már tizenhat bolygónkat elpusztították!

Odrade tudta, hogy nem volt helyes Bene Gesserit-tulajdonként gondolni azokra a bolygókra. Az Éhínség és Szétszóródás után kialakult, laza szövetséget alkotó bolygóközi konföderáció nagyban függött a Nővérek létfontosságú szolgáltatásaitól és megbízható kommunikációjától, de a régi frakciók – a KHAFT, az Űrliga, a Tleilax, a Megosztott Isten maroknyi papsága, még a halszólítók maradványai és más szakadár társulások is – megmaradtak. A Megosztott Isten egy megosztott birodalmat hagyott örökül az emberiségnek, melyek frakciói hirtelen értelmüket vesztették a Szétszóródásból visszatért Megbecsült Matrónák tombolása miatt. A Bene Gesseritek, akik a leginkább megőrizték régi formájukat, a támadások természetes fő célpontjai lettek.

Bellonda gondolatai sosem kalandoztak túl messzire a Megbecsült Matrónák jelentette veszélytől. Odrade felismerte ezt a gyengeséget, és néha megfordult a fejében, hogy leváltja a nőt. Ám még a Bene Gesserit renden belül is léteztek frakciók, és senki sem tagadhatta, hogy Bell kiváló szervező. Az Archívum sosem volt olyan hatékony, mint az ő irányítása alatt.

Mint rendszeresen, most is sikerült a Főtisztelendő Anya figyelmét a vadászok felé terelni, akik kegyetlen állhatatossággal üldözték őket, ezzel elrontva a csendes siker hangulatát, amit ma reggel megpróbált elérni.

Odrade erőszakkal az új ghola felé fordította a gondolatait. Teg! Ha az eredeti emlékeit helyre lehetne állítani, a Nővérek ismét a legkiválóbb bashar szolgálatát tudhatnák magukénak. Egy Mentát basharét, akinek katonai géniusza még a régi Impérium idején is mitikusnak számított volna.

De vajon hasznát vehetnék-e Tegnek a Szétszóródásból visszatért nőkkel szemben?

Bármilyen istenek létezzenek is, imádkozzunk, hogy a Megbecsült Matrónák ne találjanak ránk. Még ne!

Teg túl sok nyugtalanító ismeretlent és lehetőséget képviselt. Titokzatosság övezte a Dűne pusztulásakor bekövetkezett halála előtti időszakot. Valami olyat tett a Gammun, amely felszította a Megbecsült Matrónák korlátlan haragját. Az öngyilkos helytállása a Dűnén nem lehetett elég, hogy kivívja ezt a tomboló választ. Töredékes pletykák maradtak csak meg az utolsó gammui napjairól, még a Dűnén történt katasztrófa előttről. Szemmel követhetetlen gyorsasággal mozgott. Valóban ez történt? A vad Atreides-gének újabb megnyilvánulása lenne? Mutáció? Vagy ez csak még több misztikum, ami a személye köré épült? A Nővéreknek minél hamarabb meg kellett tudniuk a választ.

Egy akolitus behozta a három adag reggelit, a három nő pedig gyorsan elfogyasztotta, mintha maguk mögött akarták volna tudni ezt a kitérőt, nehogy túl sok időt vesztegessenek el.

Miután a többiek távoztak, Odrade még mindig Bellonda kimondatlan félelmein rágódott.

És a saját félelmeimen.

Felállt és a széles ablakhoz ment, amelyről a Központ körüli ligetek és legelők gyűrűire és alacsony háztetőire látott. Késő tavasz volt, ám a fákon máris gyümölcsök kezdtek sarjadni. Újjászületés. Egy új Teg született ma! Nem kísérte lelkesedés a gondolatot. Általában megnyugtatónak találta a látványt, de ezúttal ez nem működött.

Mik a valódi erősségeim? Mik a tények?

A Főtisztelendő Anya rendelkezésére tekintélyes erőforrások álltak: mélyre ható hűség az alárendeltjeitől, egy Teg által képzett bashar katonai ereje (aki távol járt éppen, a haderők egy jó részével, Lampadas iskolabolygójának védelmében), kézművesek és technikusok, kémek és ügynökök a régi Impérium területén, számtalan munkás, akik számítottak a Nővérek védelmére a Megbecsült Matrónák ellen, és az összes Tisztelendő Anya a Más Emlékeikkel, akik az idők hajnaláig vissza tudtak nyúlni a gondolataikban.

Odrade hamis büszkeség nélkül tudta, hogy ő képviselte mindannak a csúcsát, ami egy Tisztelendő Anya legnagyobb erőssége volt. Ha személyes emlékei nem szolgáltak a szükséges információkkal, körülötte mások betömhették ezeket a réseket. Gépeken tárolt adatok is a rendelkezésére álltak, bár bevallottan nem bízott bennük.

Kísértést érzett, hogy beleássa magát a másodlagos emlékekként magában hordozott életekbe, a tudatosságnak ezekbe a felszín alatti rétegeibe. Talán a Mások emlékeiben rálelhet valamilyen zseniális megoldásra. Ez veszélyes! Órákra elveszhetett bennük, az emberi változatosság sokszorosának bűvöletében. Bölcsebb a Más Emlékeket egyensúlyban hagyni odabent, készenlétben, vagy ha szükség esetén a felszínre kell törniük. Az öntudat volt a tengely, és az identitása kapaszkodója.

Duncan Idaho különös Mentát-metaforája segített.

Az öntudat: egymással szemben álló tükrök, melyek átszelik az univerzumot, és útjuk során új képeket gyűjtenek – végtelenül visszaható módon. A végtelen végesnek látszik, és a tudat analógiája hordozza a végtelenség észlelt darabkáit.

Sosem hallott még szavakat, melyek ennél közelebb jártak volna a kifejezhetetlen éberséghez. Idaho „specializált komplexitásnak” nevezte. „Begyűjtünk, összeállítunk, és reflektálunk a rendezési módszereinkre.”

Való igaz, a Bene Gesserit nézete is az volt, hogy az életet az evolúció a rend létrehozására tervezte.

És ez hogyan segít ezek ellen a ránk vadászó, rendszertelen nők ellen? Ők milyen mellékhajtásai az evolúciónak? Az evolúció csak Isten egyik neve?

A Nővérek megvetően fintorognának ilyen „alaptalan spekulációk” hallatán.

Talán válaszokra lelhet a Más Emlékekben.

Ah, milyen csábító!

Milyen elkeseredetten akarta kivetíteni zilált énjét a múltbéli személyiségekbe, és érezni, milyen lehetett akkor élni! A csábítás közvetlen veszélye borzongással töltötte el. Érezte feltolulni a Más Emlékeket ébersége határain. „Így volt!” „Nem! Inkább így!” Milyen kapzsik! Válogatni kellett köztük, diszkréten életre kelteni a múltat. Hiszen nem ez az öntudat célja, a létezés legfőbb esszenciája?

Válogass a múltból, és vesd össze a jelennel: tanulj a következményekből!

Így látta a Bene Gesserit a történelmet, az ősi Santayana szavai ott vibráltak az életükben: „Akik nem emlékeznek a múltra, arra kárhoztatnak, hogy megismételjék.”

A Bene Gesserit-létesítmények leghatalmasabbika, a Központ épületei is ezt a hozzáállást tükrözték, bármerre nézett is. A hasznos forma volt az irányadó elv. Egyetlen Bene Gesserit-központban sincs helye a funkció nélküli tulajdonságoknak, a nosztalgia kedvéért megőrzött részleteknek. A Nővéreknek nincs szükségük régészekre. A Tisztelendő Anyák maguk testesítették meg a történelmet.

Lassan (a szokásosnál sokkal lassabban) a kilátás megtette nyugtató hatását. A szeme által továbbított kép a Bene Gesserit-rendezettségről tudósított.

Ám a Megbecsült Matrónák a következő pillanatban véget vethettek ennek a rendezettségnek. A Nővérek helyzete sokkal rosszabbra fordult, mint amitől a Zsarnok alatt szenvedtek. Odrade sok, kényszerből meghozott döntése gyűlöletes volt. A dolgozószobája barátságtalanabb hely lett tőle.

Írjuk le a Bene Gesserit-erődünket a Palmán?

A javaslat Bellonda reggeli jelentésében szerepelt, amely az asztalán várta. Odrade egy megerősítő megjegyzést csatolt hozzá: „Igen.”

Írjuk le, mert küszöbön áll a Megbecsült Matrónák támadása, és nem tudjuk megvédeni vagy evakuálni őket.

Ezeregyszáz Tisztelendő Anya, és az ég tudja, hány akolitus, posztuláns és mások halnak meg emiatt az egy szó miatt. Nem is beszélve arról a számos „hétköznapi életről”, amelyek a Bene Gesserit árnyékában léteztek.

Az ilyen döntések terhe újfajta kimerültséghez vezetett. Vajon a lelke fáradt el? Létezik egyáltalán lélek? Mély kimerültséget érzett, ahová a tudata nem bírt beférkőzni. Fáradtság, fáradtság, fáradtság.

Még Bellondán is látszottak a megterheltség jelei, pedig ő az erőszakból táplálkozott. Egyedül Tamalane tűnt érintetlennek, mint aki fölötte áll az egésznek, de Odradét nem lehetett megtéveszteni. Tam belépett a felsőbbrendű megfigyelés korába, amelyet minden Nővér elérhetett, aki elég hosszú ideig élt. Semmi sem számított ekkor, csak a megfigyelések és az ítéletek. A legtöbb ezek közül sosem került kimondásra, csak olykor bukkant fel ráncos vonásai tünékeny pillanataiban. Tamalane mostanság csak rövid mondatokban beszélt, a megjegyzései szinte már nevetségesen szófukarak voltak:

„Vegyünk több nemhajót.”

„Tájékoztassuk Sheeanát.”

„Nézzük át Idaho anyagait.”

„Kérdezzük meg Murbellát.”

Néha csak egy mordulásra futotta tőle, mintha a szavak elárulhatnák.

És a vadászok közben végig odakint voltak, keresték az űrben a Káptalanház legapróbb nyomát.

Legmélyebb gondolataiban Odrade kalózokként látta a Megbecsült Matrónák nemhajóit a csillagok óceánján. Nem koponyás fekete zászló alatt hajóztak, de ő odaképzelte őket. Semmi romantikus nem akadt bennük. Öljetek és fosztogassatok! Gyűjtsetek véráztatta vagyont! Csapoljátok meg az energiát, és építsetek gyilkos nemhajókat vérrel szerzett kincsek árán!

És nem látták, hogy ebbe a vörös mocsárba fognak belefulladni, ha továbbra is ezt az utat járják.

Kell lennie dühös embereknek odakint, a Szétszóródásban, ahonnan a Megbecsült Matrónák származnak, és akiket egy gondolat hajt csak: legyőzni őket!

Veszélyes univerzum volt, ahol az ilyen ötletek szabadon sodródhattak. A jó civilizációk gondoskodtak róla, hogy ezek ne nyerjenek energiát, még esélyük se legyen megszületni. Ha mégis megtörtént, a véletlen vagy egy baleset folytán, gyorsan el kell terelni őket, mert hajlamosak voltak lendületet gyűjteni.

Odrade elképesztőnek találta, hogy a Megbecsült Matrónák nem látták ezt, vagy ha mégis, akkor nem törődtek vele.

– Teljes körű hisztéria. – Tamalane így jellemezte őket.

– Xenofóbia – tiltakozott Bellonda, aki mindig sietett helyesbíteni, mintha az Archívumok irányításával jobb képe lenne a valóságról.

Mindkettőjüknek igaza volt. A Megbecsült Matrónák hisztérikusan viselkedtek. Minden kívülállót ellenségnek tekintettek. Csak azokban a férfiakban bíztak, akiket szexuális rabszolgaságba taszítottak, és bennük is csak korlátozott mértékben. Murbella (az egyetlen fogságba ejtett Megbecsült Matrónánk) szerint folyamatosan tesztelték őket, hogy lássák, elég erős-e még rajtuk a fogásuk.

– Néha merő szeszélyből megölnek valakit, hogy példát statuáljanak a többieknek – magyarázta Murbella, amelyből adódott a kérdés: Példát statuálnak velünk? „Látjátok? Ez történik azokkal, akik szembe mernek szállni a Matrónákkal!”

– Felajzottátok őket. Ha így fel vannak tüzelve, nem állnak meg, amíg el nem pusztítanak benneteket.

Kapjátok el a kívülállót!

Kifejezetten egyértelmű. Ez a gyengeségük, amit kihasználhatunk, gondolta Odrade.

Xenofóbia a nevetséges szélsőségekig túlhajtva?

Lehetséges.

A dolgozóasztalára csapott az öklével, tudván, hogy ezt is észlelik és feljegyzik azok a Nővérek, akik folyamatosan figyelték a Főtisztelendő Anya viselkedését. Ekkor a vizslató komszemek és a mögötte őrködő Nővérek kedvéért hangosan megszólalt.

– Nem fogunk ülni és várni a védműveink mögött! Olyan kövérek lettünk, mint Bellonda, és azt hittük, érinthetetlen társadalmat, kitartó szerkezeteket hoztunk létre.

Körbehordozta a tekintetét az ismerős szobán.

– Ez a hely az egyik gyengeségünk!

Leült az asztala előtti székre, és – számos fontosabb dolog helyett – az építészetre és közösségtervezésre gondolt. Nos, ez jogában állt egy Főtisztelendő Anyának!

A Nővérek közösségei ritkán gyarapodtak véletlenszerűen. Még ha már régebbi létesítményeket vettek is át, mind például az ősi Harkonnen-erődöt a Gammun, akkor is újjáépítési tervekkel érkeztek. Pneumocsöveket akartak, hogy kisebb üzeneteket és csomagokat küldhessenek. Fénycsíkokat és szilárdfény projektorokat titkosított szavak közvetítéséhez. A biztonságos kommunikáció mestereinek tartották magukat. A fontosabb üzeneteket akolitusok és hírvivő Tisztelendő Anyák szállították, akik inkább az önpusztítást választották, mint hogy elárulják feljebbvalóikat.

Szinte látta az ablakán és a bolygón túl saját kiválóan szervezett és ellátott hálóját, ahol minden Bene Gesserit a többiek kiterjesztése. A Nővérek túlélését a hűség érinthetetlen magva jelentette. Lehet, hogy akadtak visszaesők, néhány kirívó eset (mint például Lady Jessica, a Zsarnok nagyanyja), de mindenki csak egy bizonyos pontig csúszott vissza. A legtöbb ilyen zavar átmeneti volt.

És ez mind a Bene Gesserit-mintázat része – egy gyengeség.

Odrade beismerte magának, hogy mélységesen egyetértett Bellonda félelmeivel. De átkozott legyek, ha hagyom, hogy ez elvegye minden életörömömet! Azzal pontosan azt tenné, amit a tomboló Megbecsült Matrónák akartak.

– A vadászok az erőnket akarják – mondta, a mennyezeti komszemekre nézve. Mint az ősi vadak, akik felfalták az ellenség szívét. Nos… adunk nekik valami ennivalót! És észre sem veszik, csak amikor már túl késő, és nem tudják megemészteni!

Az akolitusokra és posztulánsokra szabott kezdeti tanításokat kivéve a Nővérek nem sokat adtak az intő mondásokra, de Odradének megvoltak a maga figyelmeztető szavai: „Valakinek szántania kell.” Elmosolyodott magában, ahogy felfrissülten a munkája fölé hajolt. Ez a szoba, ez a rend volt az ő kertje, amit ki kellett gyomlálni és új magvakat elhinteni. És trágyázni. Nem szabad elfeledkezni a trágyázásról.

Amikor elindultam, hogy végigvezessem az emberiséget az Arany Ösvényemen, olyan leckét ígértem, amelyre a csontjaikban is emlékezni fognak. Ismerek egy alapvető mintázatot, melyet az emberek szavaikkal tagadnak, miközben a tetteik megerősítik. Azt mondják, biztonságot és csendet akarnak, a békének nevezett állapotokat. Ám miközben mozdul a szájuk, már el is vetik a zűrzavar és az erőszak magvait.

II. LETO, AZ ISTENCSÁSZÁR

Tehát Pókkirálynőnek hív!

A Nagyságos Megbecsült Matróna hátradőlt nehéz székében az emelvényén. Aszott mellkasa néma kuncogástól reszketett. Tudja, mi történik, ha behálózom! Kiszívom minden csepp erejét, az történik!

Apró termetű, jellegtelen vonásokkal bíró nő volt, idegesen rángatózó izmokkal. Lenézett a fogadóterme mennyezeti ablakain beáradó fénytől megvilágított, sárga csempés padlóra, ahol egy Bene Gesserit Tisztelendő Anya feküdt sigadróttal megkötözve. A fogoly meg sem próbált küzdeni a kötelékekkel. A sigadrót kiváló erre a célra. Levágná a karjait, bizony!

Ez a terem illett hozzá, nemcsak a méretei miatt, de azért is, mert másoktól vették el. Egy háromszáz méteres oldalhosszú, négyzet alapú csarnok volt a Kereszteződésen, amelyet a Liga-navigátorok a gyűléseikre használtak, és minden navigátor egy hatalmas tartályban foglalt helyet. A sárga padlón heverő fogoly csupán egy apró pötty volt a hatalmas méretek között.

Ez a puhány teremtés túl sok örömét lelte benne, hogy felfedte, minek hív az az úgynevezett Főtisztelendő Anyja!

De még mindig kellemes reggel volt, gondolta a Nagyságos Megbecsült Matróna. Kár, hogy egyetlen kínzóeszköz vagy mentális szonda sem működött ezeken a boszorkányokon. Hogy lehetett megkínozni olyasvalakit, aki hajlandó bármelyik pillanatban meghalni? És meg is tették! A fájdalom elfojtására is akadtak eszközeik. Nagyon ravaszak voltak ezek a primitív lények.

Ráadásul tele volt sherével! Ettől az átkozott szertől a test olyan gyorsan bomlásnak indult, hogy a szondák nem tudták időben feltárni, hogy megvizsgálják.

Intett egy segédjének, aki a lábával megböködte a lekötözött Tisztelendő Anyát, és egy újabb jelre meglazította kissé a sigadrótot, hogy minimális mozgást engedélyezzen az áldozatnak.

– Mi a neved, gyermekem? – kérdezte a Nagyságos Megbecsült Matróna. A hangja a kortól és a hamis kedélyességtől rekedtesen csendült.

– Sabandának hívnak. – Tiszta, fiatal hang volt, melyet még nem érintettek meg a szondázások kínjai.

– Szeretnéd látni, ahogy elfogunk egy gyenge hímet és leigázzuk? – kérdezte az öregasszony.

Sabanda tudta, milyen választ kell adnia. Már figyelmeztették.

– Előbb halok meg – felelte higgadtan, a napon felejtett, szárított gyökerekre emlékeztető, vénséges arcra nézve. Azok a narancssárga pelyhek a szemében – a harag jelei, tanították neki a felvigyázói.

A lazán lógó, fekete, sárkánymintás vörös-arany köntös, és az alóla kivillanó vörös, testhezálló ruha csak kiemelte a vénasszony vézna alakját.

A Nagyságos Megbecsült Matróna arckifejezése nem változott meg, még akkor sem, amikor felötlött benne a boszorkányokkal kapcsolatos, visszatérő gondolata: Az átkozottak!

– Mi volt a feladatod azon a koszos kis világon, ahonnan elhoztunk?

– Az ifjakat tanítottam.

– Attól tartok, senkit nem hagytunk életben az ifjaid közül. – Most miért mosolyog? Hogy megsértsen! Azért! – Arra tanítottad őket, hogy hódoljanak annak a boszorkány Sheeanának?

– Miért hódolnának egy Nővérük előtt? Sheeana nem örülne neki.

– Nem örülne… Azt akarod mondani, hogy visszatért az életbe, és ismered őt?

– Csak az élőket ismerhetjük?

Milyen tiszta és félelem nélküli ennek a fiatal boszorkánynak a hangja! Lenyűgöző az önuralmuk, de még ez sem menthette meg őket. Furcsa, milyen kitartó ennek a Sheeanának a kultusza. Ki kell irtani, természetesen, ugyanúgy elpusztítani, ahogy a boszorkányokat magukat.

A Nagyságos Megbecsült Matróna felemelte jobb keze kisujját. Egy közelben várakozó segéd a fogolyhoz lépett egy injekcióval. Talán ez az új szer megoldja a boszorkány nyelvét. Talán nem. Nem számít.

Sabanda elfintorodott, amikor a tű a nyakába szúrt. Pár másodperc múlva halott volt. A szolgálók elvitték a testét. A fogságba ejtett futarok elé vetik koncnak. Nem mintha a futaroknak sok hasznát vették volna. Fogságban nem szaporodtak, nem engedelmeskedtek a legegyszerűbb parancsoknak sem, csak vártak, mogorván.

– Hol gondozó? – kérdezte néha valamelyik. Esetleg egyéb haszontalan szavak buktak ki az emberi szájukon. Ennek ellenére volt némi szórakoztató értékük – a fogság megmutatta, hogy sebezhetőek. Akárcsak ezek a primitív boszorkák. Megtaláljuk a búvóhelyüket. Csak idő kérdése!

Aki a banálisat és hétköznapit új fényben világítja meg, az képes félelmet okozni. Nem akarjuk megváltoztatni az ideáinkat. Fenyegetve érezzük magunkat az effélétől. „Már tudom a fontos dolgokat!” – mondogatjuk. Aztán jön a Változtató, és kidobja a régi ötleteinket.

A ZENSZÚFI MESTER

Miles Teg szeretett a Központ körüli gyümölcsösökben játszani. Amikor Odrade először hozta ide, még alig tudott járni. Az egyik legkorábbi emléke volt, alig kétéves korából, de már ekkor tudta magáról, hogy ghola, bár nem értette a szó teljes értelmét.

– Különleges gyermek vagy – mondta neki Odrade. – Egy nagyon öreg ember sejtjeiből alkottunk meg.

Bár értékes gyermek volt és a nő szavai halvány nyugtalansággal töltötték el, őt jobban érdekelte, hogy a magas, nyári fűben szaladgáljon a fák alatt.

Később további gyümölcsligeteket adott az elsőhöz, miközben benyomásokat gyűjtött Odradéről és a többi tanáráról. Hamar felismerte, hogy a nő ugyanannyira élvezte ezeket a kiruccanásokat, mint ő.

Egyik délután, négyévesen azt mondta neki:

– A tavasz a kedvenc évszakom.

– Az enyém is.

Hétévesen, amikor már kezdett megmutatkozni mentális zsenialitása, holografikus memóriájával kiegészülve, ami miatt elődjére olyan felelősségteljes dolgokat bíztak, hirtelen ráébredt, hogy a gyümölcsligetek valami mélyen nyugvót érintenek meg benne.

Ez volt az első valódi felismerése, hogy olyan emlékek lakoznak benne, amelyeket nem tud felidézni. Felkavartan fordult Odradéhez, aki a délutáni nap fényétől körberajzolva állt mellette, és azt mondta:

– Valamikre nem tudok emlékezni!

– Egyszer majd fogsz – felelte a nő.

Nem látta az arcát az éles fényben, a szavak egy sötét árnyékból buktak elő, legalább annyira őbelőle, mint Odradéből.

Abban az évben elkezdte tanulmányozni Miles Teg bashar életét, akinek a sejtjei adták az ő életét. A Főtisztelendő Anya elmagyarázott neki pár dolgot ezzel kapcsolatban, miközben felmutatta a körmeit.

– Apró hámmintákat vettem a nyakából a körmömmel… a bőre sejtjeit, ami elég ahhoz, hogy életre keltsünk téged.

Volt valami intenzív a gyümölcsösökben abban az évben, a termés nagyobb és nehezebb lett, a méhek szinte megtébolyultak.

– Azért, mert a sivatag egyre nagyobbra nő lenn, délen – mondta Odrade. Kinyújtotta a kezét, miközben a harmatosan friss reggelen sétáltak, a terméstől roskadozó almafák alatt.

– A fák érzik a közelgő véget. Az élet intenzívebben burjánzik, ha veszély fenyegeti.

– A levegő nagyon száraz – mondta Miles. – Biztosan a sivatag miatt.

– Látod, hogy néhány levél már megbarnult és felkunkorodott a széle? Idén nagyon sokat kellett öntöznünk.

Örült, hogy a nő csak ritkán beszélt hozzá lekezelően. Többnyire úgy viselkedett vele, mint egy egyenrangú emberrel. Látta a kunkorodó, barna szegélyű leveleket. A sivatag tette ezt.

Mélyen a gyümölcsösben egy darabig némán hallgatták a madarakat és a rovarokat. A közeli legelőn döngicsélő méhek köréjük szálltak vizsgálódni, de ő, akárcsak a többiek, akik szabadon járkáltak a Káptalanházban, feromonnal voltak megjelölve. A raj megérezte rajta az azonosító mintákat, és ment tovább a dolgára.

Almák. Odrade nyugat felé mutatott. Barackok. A figyelme arra fordult, amerre a nő irányította. És igen, voltak cseresznyék tőlük keletre, a legelőn túl. Gyanta gyöngyözött a fák kérgén.

A magokat és fiatal hajtásokat az eredeti nemhajókon hozták ide ezerötszáz évvel ezelőtt, és gondos kezek ültették el őket, magyarázta a Főtisztelendő Anya.

Teg elképzelte a földet túró kezeket, amint gyengéden eltapogatják a földet a hajtások körül, figyelmesen öntözik azokat, és elkerítik a nyájakat a vad legelőkre az első káptalanházi ültetvények és épületek körül.

Ekkorra már elkezdett tanulni az óriás homokféregről, amelyet a Nővérek titokban hoztak el Rakisról. A féreg halálával homoksügérek születtek, és a sivatag miattuk növekedett. Ezeknek az eseményeknek a beszámolóiból már megtudott pár dolgot az elődjéről – egy férfiról, akit „a basharnak” neveztek. Nagyszerű katona volt, aki akkor halt meg, amikor a Megbecsült Matrónákként emlegetett, szörnyű nőszemélyek elpusztították Rakist.

Teg egyszerre találta lenyűgözőnek és nyugtalanítónak ezeket a leckéket. Érezte magában a hézagokat, ahol az emlékeknek kellett volna lenniük. A rések hívogatták álmaiban, és néha, amikor elrévedt, arcok jelentek meg előtte. Szinte hallotta a szavaikat. Máskor tudta bizonyos dolgok nevét, mielőtt bárki megmondta volna neki. Különösen a fegyverekét.

Hatalmas dolgok növekedtek a tudatában. Ez az egész bolygó sivataggá fog válni, és a változást az indította be, hogy a Megbecsült Matrónák meg akarják ölni a Bene Gesseriteket, akik őt nevelik.

A Tisztelendő Anyák, akik az életét irányították, gyakran lenyűgözték – a fekete köntösök, a szigorúság, a fehérje nélküli, telikék szemek. A fűszer miatt lett ilyen színű, magyarázták.

Csak Odrade mutatott valódi kedvességet iránta, ő pedig nagyon fontos személy volt. Mindenki Főtisztelendő Anyának nevezte, és neki is így kellett hívnia, kivéve akkor, ha egyedül jártak a gyümölcsösben. Akkor szólíthatta Anyának.

Kilencéves korának egyik őszi reggelén, séta közben, nem sokkal a harmadik almáskert domborulatán túl egy sekély mélyedéshez értek, amelyben nem nőttek fák, ám tele volt mindenféle egyéb növénnyel. Odrade a vállára tette a kezét, és megállította ott, ahonnan gyönyörködhettek a virágoktól tarkálló réten átkanyargó csapás fekete lépcsőfokaiban. A nő furcsa hangulatban volt, a hangján is hallatszott.

– A tulajdon érdekes kérdés – szólalt meg. – Mi birtokoljuk ezt a bolygót, vagy az minket?

– Tetszenek ezek az illatok – felelte az ifjú.

Odrade elengedte, és gyengéden maga elé terelte.

– Ezt az orr kedvéért ültettük, Miles. Illatos fűszernövények. Tanulmányozd őket gondosan, és nézz utánuk, ha visszatérsz a könyvtárba. – Amikor a fiú megindult, és ki akart kerülni egy futónövényt, ami az útjába akadt, a nő hozzátette: – Lépj csak rá nyugodtan!

Miles határozottan rátette a jobb lábát a zöld indákra, és belélegezte a szúrós illatukat.

– Az a céljuk, hogy rájuk lépjenek, és kieresszék az aromájukat – mondta Odrade. – A felügyelőid megtanítottak rá, hogyan kezeld a nosztalgiát. Említették már, hogy a nosztalgiát gyakran a szaglás hívja elő?

– Igen, Anya. – Miles visszafordult az előző léptei nyoma felé. – Ez rozmaring.

– Honnan tudod? – A nő hangja intenzív volt.

A fiú vállat vont.

– Csak tudom.

– Ez egy eredeti emléked lehet. – Elégedettnek hangzott.

Miközben folytatták sétájukat az illatos mélyedésben, Odrade ismét feszültebb lett.

– Minden bolygónak saját karaktere van, ahol a Régi Föld mintázatait rajzoljuk – magyarázta. – Néha csak egy halvány vázlat lesz, de itt sikerrel jártunk.

Letérdelt és letépte egy savzöld színű növény egyik szárát, majd szétmorzsolta az ujjai között és odatartotta a fiú orra elé.

– Zsálya – mondta Odrade.

Valóban így hívták, de a fiú nem tudta megmondani, honnan ismerte.

– Néha érzem az illatát az ételben. Ez is olyan, mint a melanzs?

– Javítja az ízt, de nem változtatja meg a tudatot. – A nő felállt és teljes magasságában kihúzva magát nézett le rá. – Jegyezd meg jól ezt a helyet, Miles. Ősi világaink eltűntek, de itt újra megragadtuk a származásunk egy részét.

A fiú érezte, hogy valami fontosat akar tanítani neki.

– Miért tűnődtél azon, hogy a bolygó birtokol-e minket?

– A Nővérek úgy tartják, hogy a föld gondnokai vagyunk. Tudod, kik a gondnokok, ugye?

– Olyanok, mint Roitiro, Yorgi barátom apja. Yorgi azt mondja, hogy egyszer majd a legidősebb nővére lesz az ültetvényük gondnoka.

– Pontosan. Néhány bolygón régebb óta vagyunk jelen, mint bármelyik másik nép, de csak gondnokok vagyunk.

– Ha nem ti birtokoljátok a Káptalanházat, akkor kicsoda?

– Talán senki. A kérdésem az, hogy hogyan jelölte meg egymást a rend és ez a bolygó?

Teg felnézett az arcára, aztán le a kezére. Vajon a Káptalanház őt is épp megjelöli?

– A legtöbb jel mélyen bennünk van – magyarázta a nő és megfogta a kezét. – Gyere!

Elhagyták az illatos gödröt, és felmásztak Roitiro birtokára.

– A Nővérek ritkán hoznak létre botanikus kerteket – mondta. – A kerteknek több a dolguk, mint hogy a szemet és az orrot kényeztessék.

– Élelmet adnak?

– Igen. Elsősorban az életünket támogatják. A kertek élelmet termelnek. Azt a gödröt a konyháink kedvéért tartjuk fent.

Miles hagyta, hogy a szavak beleáramoljanak, és befészkeljék magukat a résekbe. Érezte az évszázados előretervezést: fákat ültettek a gerendák pótlására, a vízgyűjtő területek kialakítására, a tavak és folyópartok eróziójának megfékezésére, a termőtalaj esőtől és széltől óvására, a tengerpartok fenntartására, és még a vizekbe is ültettek növényeket, hogy legyen hol szaporodniuk a halaknak. A Bene Gesseritek árnyékot és menedéket is láttak a fákban, vagy érdekes mintázatokat, amelyeket az árnyékuk vetett a pázsitra.

– A fák és más növények a szimbiotikus kapcsolatainkhoz szükségesek – folytatta Odrade.

– Szimbiotikus? – Ez a szó új volt.

A Főtisztelendő Anya egy olyan hasonlaton keresztül magyarázta el, amelyről tudta, hogy a fiú már találkozott vele, mikor gombát gyűjtött a többiekkel.

– A gombák csak az ismerős gyökerek társaságában nőnek. Mindegyiknek szimbiotikus kapcsolata van egy-egy növénnyel. Minden növekvő dolog elvesz valamit mástól, amire szüksége van.

A nő hosszasan folytatta a magyarázatot, Miles pedig lassan ráunt, és belerúgott egy fűcsomóba, amitől olyan aggasztó nézést váltott ki belőle. Valami sértőt tett. Miért volt helyes rálépni az egyik növényre, és helytelen egy másikra?

– Miles! A fű megvédi a talajt a széltől, hogy ne sodorja például a folyók mélyére.

Ismerős hangsúly. Dorgálás. A fiú lenézett a megbántott fűre.

– Ez a fű táplálja a nyájainkat. Néhánynak a magját a kenyerünkbe és más ételünkbe sütjük. A hosszabb fajta véd a széltől.

Ezt ő is tudta! Megpróbálta elterelni a témáról. – Szél… fogók? – kérdezte lassan.

A nő nem mosolygott, a fiú pedig tudta, hogy hiba volt azt hinni, megtévesztheti. Beletörődve hallgatta tovább a leckét.

Amikor ideér a sivatag, valószínűleg a szőlők lesznek az utolsó kitartó növények, melyeknek száz méterre is lenyúlhattak a gyökereik. A gyümölcsösök pusztulnak el először.

– Miért kell meghalniuk?

– Hogy egy még fontosabb életnek adjanak helyet.

– A homokféregnek és a melanzsnak.

Látta Odradén, hogy elégedett, amiért ismerte az összefüggést a homokférgek és a Bene Gesserit létezéséhez szükséges fűszer között. Nem tudta, hogyan működik ez az igény, de elképzelte a körforgást: homokféregből homoksügér, aztán melanzs, majd kezdődik az egész újra. És a Bene Gesseritek kivették belőle, amire szükségük volt.

Még mindig fárasztotta a sok magyarázás.

– Ha ezek mind el fognak pusztulni, miért kell visszamennem a könyvtárba, hogy megtanuljam a nevüket?

– Mert ember vagy, és az embereknek mélyről fakadó vágyuk a dolgok osztályozása és felcímkézése.

– Miért kell így nevet adnunk a dolgoknak?

– Mert úgy a miénk lehet, amit megnevezünk. Birtoklást feltételezünk, amely félrevezető és veszélyes lehet.

Szóval visszatért a birtokláshoz.

– Az én utcám, az én tavam, az én bolygóm – folytatta a nő. – Az én címkém, örökre. Bármilyen címkét is adsz egy helynek vagy dolognak, az talán rövidebb életű lesz, mint te magad, kivéve, ha az új hódítók meg nem tartják udvariasságból… vagy hogy rettegéssel emlékezzenek rá.

– Dűne.

– Gyorsan tanulsz!

– A Megbecsült Matrónák felperzselték a Dűnét.

– Velünk is ezt fogják tenni, ha megtalálnak minket.

– Nem, ha én leszek a basharotok! – A szavak gondolkodás nélkül buktak ki belőle, de amint kimondta, érezte, hogy lehet benne valami igazság. A könyvtári beszámolók szerint a bashartól már akkor rettegni kezdtek az ellenfelei, ha csak megjelent a csatatéren.

Odrade mintha olvasott volna a gondolataiban:

– Teg bashar híres volt arról is, hogy olyan helyzeteket teremtett, ahol nem volt szükség csatára.

– De harcolt az ellenségeitekkel.

– Sose feledd a Dűnét, Miles. Ott halt meg.

– Tudom.

– A felügyelőid tanítottak már neked a Caladanról?

– Igen. Az én olvasmányaimban Dannak hívják.

– Címkék, Miles. A nevek érdekes emlékeztetők, de a legtöbb ember nem köti össze őket mással. Unalmas történelem, mi? A nevek kényelmes útmutatók, amelyek leginkább a saját fajtáddal kommunikálva hasznosak.

– Te az én fajtám vagy? – Olyan kérdés volt ez, amely már régóta motoszkált benne, de csak most tudta szavakba önteni.

– Te meg én Atreidesek vagyunk. Emlékezz erre, ha folytatod a Caladan tanulmányozását.

Amikor visszatértek a gyümölcsösökön és egy legelőn át arra a dombgerincre, ahonnan az ágak között ráláttak a Központra, Teg friss szemmel látta az adminisztratív központot és az azt határoló ültetvényeket. Ebbe az új érzésbe kapaszkodott, miközben végigmentek a kerítéssel szegélyezett úton az Első utca boltívéhez.

„Élő ékszer.” Odrade így nevezte a Központot.

Ahogy áthaladtak alatta, felnézett az ívbe égetett utcanévre. Galach nyelven, elegáns folyóírással írták, Bene Gesserit módra dekoratívan. Minden utca és épület ugyanolyan kurzív szavakkal volt címkézve.

Végignézett a Központ látképén, az előttük elterülő tér közepén csobogó szökőkútra, az elegáns részletekre, és megérezte az emberi tapasztalás mélységét. A Bene Gesseritek számára megfejthetetlen módokon tették támogatóvá a helyet. A tanulmányai és a gyümölcsligetekben tett sétái során felszedett egyszerű és összetett dolgok új fókuszba kerültek. Látens Mentát-reakció volt ez, de még nem tudta, csak azt érezte, hogy hibátlan memóriája megváltoztatott néhány viszonylatot és átrendezte őket. Hirtelen megállt és visszanézett arra, ahonnan jöttek – a gyümölcsöst a fedett utca boltíve keretezte. Mindennek köze van egymáshoz. A Központ kifolyói metánt és trágyát állítottak elő. (Egy felvigyázójával bejárta az üzemet.) A metán hajtotta a szivattyúkat és a hűtőrendszerek egy részét.

– Mit nézel, Miles?

Nem tudta, hogyan feleljen. De emlékezett egy őszi délutánra, amikor Odrade elvitte egy topterrel a Központ fölé, hogy elmagyarázza neki ezeket a viszonyokat, és „áttekintést” adjon. Akkor csak szavak voltak, de most már jelentettek is valamit.

– Olyan közel vagyunk egy zárt ökológiai körforgáshoz, amennyire csak lehetséges – magyarázta neki a nő a topterben. – Az időjárás-szabályozás műholdjai figyelik és irányítják az áramlásokat.

– Miért nézed úgy a gyümölcsösöket, Miles? – A Főtisztelendő Anya hangja tele volt parancsokkal, amelyek ellen nem volt védelme.

– Az ornitopterben azt mondtad, hogy ez szép, de veszélyes.

Csak egyszer utaztak közösen topteren, így Odrade azonnal megértette az utalást. „Az ökológiai körforgás.”

A fiú visszafordult és várakozóan nézett rá.

– Zárt – mondta a nő. – Nagyon csábító magas falakat emelni és kizárni a változást. Itt rothadni a saját, önelégült kényelmünkben.

Odrade szavai nyugtalansággal töltötték el. Úgy érezte, hallotta már ezeket korábban… valahol egy másik helyen, egy másik nővel, aki a kezét fogta.

– Mindenféle zárt tér termékeny talaja a külvilágiak elleni gyűlöletnek – mondta. – Ami keserű szürethez vezet.

Nem ugyanazok a szavak, de ugyanaz a lecke.

Lassan haladt Odrade mellett, a keze izzadt a nő tenyerében.

– Miért hallgatsz, Miles?

– Földművesek vagytok – felelte. – Ezt csinálják igazából a Bene Gesseritek.

A nő azonnal megértette, mi történt – Mentát-kiképzése tört fel belőle anélkül, hogy tudatában lenne. Jobb még nem bolygatni ezt a dolgot.

– Aggódunk minden miatt, ami növekszik, Miles. Jó volt a meglátásod.

Amikor elváltak, és a nő visszaindult a tornyába, ő pedig a szállására, Odrade búcsúzóul megjegyezte:

– Szólok a felügyelőidnek, hogy helyezzenek nagyobb hangsúlyt az erő finom használatára.

A fiú félreértette.

– Már járok lézerfegyveres kiképzésre. Azt mondják, jó vagyok benne.

– Hallottam. De vannak fegyverek, amelyeket nem foghatsz kézbe, csak az elmédben forgathatod őket.

A szabályok erődítményeket húznak fel, amelyek mögött a gyarló elmék kényurakat termelnek ki. Veszélyes állapot ez még békeidőben is, ám válság idején egyenesen katasztrofális.

BENE GESSERIT-KÓDA

A Nagyságos Megbecsült Matróna hálótermében túlvilági sötétség uralkodott. Logno Nagydáma és a Magasságos rangidős segédje a kivilágítatlan folyosóról lépett be, és a sötétséget látván megborzongott. Ezek a megvilágítás nélküli konzultációk félelemmel töltötték el, és tudta, hogy a Nagyságos Megbecsült Matróna örömét lelte ebben. Biztosan nem ez volt azonban a sötétség egyetlen oka. Vajon a merényletektől félt? Nem egy Magasságost az ágyában érte az erőszakos halál. Nem… nem csak emiatt, bár sejtetett valamit a helyszínválasztással.

Nyögések és mordulások hallatszottak a sötétben.

Akadtak Megbecsült Matrónák, akik kajánul kuncogva suttogták, hogy a Nagyságos Megbecsült Matróna hálni mert egy futarral. Logno ezt lehetségesnek tartotta. Ez a Nagyságos Megbecsült Matróna sok mindent merészelt. Például megszerzett egy maréknyi Fegyvert a Szétszóródás katasztrófájából. De a futarok… A nővérek tudták, hogy a futarokat nem lehetett szexszel leigázni. Legalábbis nem emberi szexszel. A Sokarcú Ellenségnek talán ezzel sikerült. Ki tudja?

A hálóteremben pézsmaillat terjengett. Logno bezárta maga mögött az ajtót és várt. A Nagyságos Megbecsült Matróna nem szerette, ha megzavarják, bármit műveljen is az oltalmazó sötétségben. De megengedi, hogy Dámának szólítsam.

Újabb nyögés hallatszott.

– Ülj a padlóra, Logno. Igen, ott, az ajtó mellett.

Tényleg lát, vagy csak találgat?

Lognónak nem volt bátorsága próbára tenni. Méreg. Majd azzal végzek vele valamikor. Óvatos… de el lehet terelni a figyelmét. Bár a nővérei talán megvetnék érte, a mérgezés a pozíciószerzés elfogadott eszközének számított… feltéve, hogy az utódnak voltak egyéb módjai is a megszerzett rang megőrzésére.

– Logno, azok az ixiek, akikkel ma beszéltél. Mit mondtak a Fegyverről?

– Nem értik a működését, Dáma. Nem mondtam el nekik, mi az.

– Hát persze.

– Megint javasolni fogod, hogy egyesítsük a Fegyvert és a Töltetet?

– Gúnyolódsz, Logno?

– Sosem tennék olyat, Dáma!

– Remélem is.

Csend támadt. Logno értette, hogy mindketten ugyanazon a problémán töprengtek. Csak háromszáz darab Fegyver élte túl a katasztrófát. Mindegyik csak egyszer használható, feltéve, hogy a Tanács (akiknél a Töltet volt) beleegyezett az élesítésükbe. A Nagyságos Megbecsült Matróna birtokolta a Fegyvert magát, és ezzel csak szörnyű hatalma felével rendelkezett. A Töltet nélküli Fegyver csupán egy kis, fekete cső, amit kézbe is lehetett fogni. A Töltettel rövid, vértelen halált lehetett osztani korlátozott hatótávjának ívén belül.

– A Sokarcúak – dünnyögte a Nagyságos Megbecsült Matróna.

Logno vakon bólintott a hang irányába.

Talán lát engem. Nem tudom, mi mást szerzett még meg, vagy hogy az ixiek mit biztosítottak még neki.

És a Sokarcúak örökké legyenek átkozottak, ők okozták a katasztrófát. Ők, és a futarjaik! Milyen könnyedén megszerezték egy maréknyi kivételével az összes Fegyvert! Azt a lenyűgöző tűzerőt. Jól fel kell fegyverkeznünk, mielőtt visszatérünk abba a csatába. A Dámának igaza van.

– Azt a bolygót… a Buzzellt – kérdezte a Nagyságos Megbecsült Matróna –, biztosan nem védik?

– Nem észleltünk védelmi rendszereket. A csempészek azt mondják, nem védik.

– Pedig tele van sookövekkel!

– Itt, a régi Impérium területén kevesen mernek szembeszállni a boszorkányokkal.

– Nem hiszem el, hogy csak egy maréknyian vannak azon a bolygón! Ez biztos valamilyen csapda.

– Ez mindig lehetséges, Dáma.

– Nem bízom a csempészekben sem, Logno. Kössünk magunkhoz még párat, és teszteljük újra ezt a buzzelli dolgot. A boszorkányok talán gyengék, de nem hiszem, hogy ostobák lennének.

– Igen, Dáma.

– Mondd meg az ixieknek, hogy neheztelni fogunk, ha nem tudják lemásolni a Fegyvert.

– De a Töltet nélkül…

– Azzal majd foglalkozunk, ha muszáj lesz. Most pedig távozz!

Logno még hallott egy elsziszegett „Igennn!” sóhajtást, mielőtt kilépett volna az ajtón. A hálóterem után még a folyosó sötétjét is szívesebben vette, miközben a fény felé sietett rajta.

Hajlamosak vagyunk az ellenfeleink legrosszabb változatává válni.

BENE GESSERIT-KÓDA

Már megint a vizes képek!

Az egész átkozott bolygót sivataggá változtatjuk, és vizes képeket látok!

Odrade a dolgozószobájában ült, körülötte a szokásos reggeli rendetlenséggel, és érezte a hullámokon lebegő, átmosott Tengergyermeket. A hullámok vérszínűek voltak. Tengergyermek énje véres időszakra készült.

Tudta, honnan származnak ezek a képek: abból az időből, mielőtt még a Tisztelendő Anyák uralták volna az életét – a gyermekkorából, a gyönyörű, gammui tengerpartról. A közvetlen aggályok ellenére nem tudta leplezni mosolyát. Az apja által készített osztriga íze. A levesé, amit ő jobban kedvelt.

A legjobban a tengeri kiruccanásaikra emlékezett. Volt valami abban, ahogy a vízen lebegtek, ami legalapvetőbb énjéhez szólt. A hullámok emelkedése és süllyedése, a korlátlan láthatár érzése, a víz világának görbülő horizontja mögötti furcsa, új helyek gondolata, a veszély sugallatának izgalmas közelsége a tenger felszínén – mindez együtt biztosította róla, hogy ő a Tengergyermek.

Apa is nyugodtabb volt odakint. Sibia anya is boldogabbnak tűnt, a szélbe fordított arcával, lebegő, sötét hajával. Egyensúly érzése sugárzott azokból az időkből, egy megnyugtató üzenet, amely egy régebbi nyelven szólt hozzá, mint amit a legősibb Más Emlékekből fel tudott idézni. „Ez az én helyem, az én közegem. Én vagyok a Tengergyermek.”

A józanság személyes felfogása is azokból az időkből származott. A különös tengereken egyensúlyozás képessége. A legmélyebb énjének megőrzése a váratlan hullámok ellenére.

Sibia anya már jóval az előtt átadta neki ezt a képességet, hogy a Tisztelendő Anyák megérkeztek volna, és magukkal vitték volna a „rejtett Atreides-utódot”. Sibia anya csak egy pótanya volt, de megtanította Odradét, hogy szeresse önmagát.

Egy Bene Gesserit-társadalomban, ahol mindenfajta szeretet gyanús volt, ez maradt az ő legnagyobb titka.

Legbelül boldog vagyok magamban. Nem bánom, ha egyedül vagyok. Nem mintha bármelyik Tisztelendő Anya igazán egyedül lett volna, miután a fűszeragónia megtöltötte elméjüket a Más Emlékekkel.

De Sibia anya, és igen, apja is a Bene Gesserit nevelőszülőiként mélységes erőt hagytak rá azokban a rejtőzködő időkben. A Tisztelendő Anyák csak ezt az erőt próbálhatták felerősíteni.

A felügyelői megpróbálták kigyomlálni a „mélységes vágyát a személyes affinitások felé”, de végül nem jártak sikerrel, bár ezt maguk sem tudták biztosan, mindig csak gyanakodtak rá. Végül az Al-Dhanabra küldték, amelyet szándékosan a Salusa Secundus legrosszabb körülményeit utánzó bolygóként tartottak fenn, hogy egy állandó próbatételt jelentő világon kondicionálják őt. Ez a hely bizonyos értelemben rosszabb volt a Dűnénél is: magas szirtek, száraz szurdokok, forró és fagyos szelek, túl kevés nedvesség, és túl sok nedvesség. A Nővérek gyakorlóterepnek tekintették azok számára, akiknek a Dűnén kellett volna túlélniük. Ám mindez nem érintette meg Odrade legbelső, titkos énjét. A Tengergyermek érintetlen maradt.

És most figyelmeztet.

Vajon ez egy jövőbe látó intés?

Mindig volt benne egy kis adottság erre, valami halvány rezdülés, amely a rendet közvetlenül fenyegető veszélyre hívta fel a figyelmet. Az Atreides-gének emlékeztették a jelenlétükre. Talán a Káptalanház van veszélyben? Nem… A megérinthetetlen sajgás azt súgta, más. De fontos volt.

Lampadas? A tehetségének morzsája nem tudta megmondani.

A nemesítő ágyasok sikertelenül próbálták meg kitörölni ezt a veszélyes jövőbe látást az Atreides-vérvonalból. „Nem kockáztathatunk még egy Kwisatz Haderachot!” Tudtak erről a sajátságáról, de elődje, Taraza „az adottságai óvatos kihasználását” javasolta. Az egykori Főtisztelendő Anya szerint az előrelátása csak a Bene Gesseritet fenyegető veszélyre figyelmeztette.

Odrade egyetértett ezzel. A veszélyérzet nemkívánatos pillanatokat okozott, de csak töredékekben észlelte. Mostanában inkább álmodott.

Élénk, visszatérő álom volt, minden érzéke az elméjében zajló dolog sürgősségére hangolva. Egy szakadék fölött kelt át egy kifeszített kötélen, és valaki (nem mert visszafordulni, hogy lássa, kicsoda) egy fejszével készült elvágni a kötelet. Érezte a durva sodrású rostok csavarodását a talpa alatt. Hűvös szél fújt, égett szagot vitt felé. És ismerte a fejszével közeledő alakot.

Az összes energiájára szüksége volt mindegyik veszélyes lépéshez. Egyik lépés a másik után. A kötél imbolygott, ő pedig kitárta a karjait, hogy segítsen egyensúlyozni.

Ha én elesek, a Nővérek is elesnek!

A Bene Gesserit rend a szakadékban végezné. Ahogy mindennek, ami él, a Bene Gesseritnek is véget kell érnie egyszer. Egy Tisztelendő Anya ezt nem tagadhatta.

De nem itt. Nem lezuhanva, egy elvágott kötél miatt. Nem hagyhatjuk, hogy bárki elvágja! Át kell jutnom a szakadékon, mielőtt jön a fejszés alak. „Muszáj! Muszáj!”

Az álom mindig itt ért véget, a saját hangja csengett a fülében, amikor felébredt alvófülkéjében, hűsen, izzadság nélkül. A Bene Gesserit-korlátok még rémálmai közepette sem engedték meg a szükségtelen túlzásokat.

A testnek nincs szüksége izzadságra? Akkor a test nem fog izzadni.

A dolgozószobájában ülve, az álomra gondolva Odrade érezte a valóság mélységeit a vékony kötél metaforája mögött: A törékeny szál, amelyen át a Nővérek sorsát viszem. A Tengergyermek érzékelte a közeledő rémálmot, és véres vizek képével tolakodott elő. Ez nem egyszerű figyelmeztetés volt, hanem baljóslatú. Fel akart állni, és elkiáltani magát: „Szaladjatok szét a magas fűbe, csibéim! Fussatok!”

Ez aztán meglepné a figyelőit!

A Főtisztelendő Anya kötelességei megkövetelték, hogy jó képet vágjon a megingásokhoz, és úgy tegyen, mintha semmi más nem számítana, csak az előtte álló hivatalos döntések. A pánikot kerülni kellett. Nem mintha ilyen időkben bármelyik döntése hétköznapi lett volna, ám a kimért viselkedés elvárás volt.

Néhány csibéje már menekült, úton az ismeretlenbe. Megosztott életek a Más Emlékekben. A többiek itt, a Káptalanházon tudni fogják, mikor fussanak. Amikor felfedeznek minket. A viselkedésüket a pillanat szükségszerűsége fogja diktálni. Csak a kiváló kiképzésük számított. Ez volt a legmegbízhatóbb előkészületük.

Minden újabb Bene Gesserit-sejt, bárhova is mentek végül, ugyanolyan felkészült volt, mint a Káptalanház: inkább a teljes pusztulás, mint a behódolás. A sivító tűz felfalja az értékes húst és a feljegyzéseket. Egy fogságba ejtő csak haszontalan romokat fog találni: eltorzult szilánkokat, hamvakkal megszórva.

Egyes káptalanházi Nővérek talán megmenekülnek. De a támadás pillanatában futásnak eredni – milyen hiábavaló!

A fontosabb személyek amúgy is osztoztak a Más Emlékekben. Előkészületek. A Főtisztelendő Anya kerülte ezt. A morál nevében!

Hova fussanak, és ki menekülhet el, ki eshet fogságba? Ezek voltak az igazi kérdések. Mi van, ha elkapják Sheeanát az új sivatag szélén, miközben a homokférgekre vár, amelyek talán sosem jelennek meg? Sheeana és a homokférgek: hatékony vallásos erő, amelyet a Megbecsült Matrónák talán ki tudnak használni. És mi van, ha elkapják az Idaho-gholát, vagy a Teg-gholát? Ha ezen lehetőségek egyike bekövetkezik, talán soha többé nem lesz hova bújni.

Mi lesz, ha? Mi lesz, ha?

A dühös frusztráció azt mondatta vele: „Meg kellett volna ölnünk Idahót, amint megkaptuk! Sosem lett volna szabad Teg-gholát növesztenünk!”

Csak a Tanács tagjai, a közvetlen tanácsadói és az őrszemek némelyike osztozott a gyanújában. Fenntartásokkal álltak hozzá. Egyikük sem érezte elég magabiztosnak magát a két gholával kapcsolatban, még azután sem, hogy aláaknázták a nemhajót és sebezhetővé tették a sikoltó tűzzel szemben.

Hősies önfeláldozása előtti utolsó óráiban Teg képes volt látni a láthatatlant (beleértve talán a nemhajókat is). Honnan tudta, hogy hol találkozzon velünk a sivatagban?

Márpedig ha Teg képes volt erre, akkor a veszélyesen tehetséges Duncan Idaho, a számtalan generációnyi felhalmozott Atreides- (és ki tudja, milyen) génekkel szintén ráakadhat a képességre.

Talán én magam fogom megtenni!

Hirtelen tört rá a megrázó felismerés: először jött rá, hogy Tamalane és Bellonda ugyanolyan aggályokkal figyelték a Főtisztelendő Anyát, ahogyan ő figyelte a két gholát.

Annak a puszta tudata, hogy egy ember érzékennyé tehető a nemhajók és másféle álcázások észlelésére, felborítaná az univerzum egyensúlyát. A Megbecsült Matrónákat bizonyára még kiszámíthatatlanabbá tenné. Számolatlan Idaho-leszármazott volt az univerzumban. Mindig arra panaszkodott, hogy nem akar a „Nővérek átkozott csődöre” lenni, de mégis sokszor megtette nekik.

Mindig azt hitte, hogy magáért teszi. És talán így is volt.

A Tanács sejtése szerint bármelyik egyenes ági Atreides-leszármazott rendelkezhet olyan tulajdonságokkal, amelyek Tegben manifesztálódtak.

Hova tűntek a hónapok és az évek? És a napok? Újra itt volt a szüret ideje, és a Nővérek egy szörnyű, köztes állapotba ragadtak. Késő délelőttre járt már az idő, jött rá Odrade. A központ hangjai és illatai beszivárogtak a tudatába. Emberek járkáltak kint a folyosón. Csirke és káposzta főtt a közösségi konyhában. Minden normális volt.

Mi számított normálisnak olyasvalaki számára, aki még munka közben is vizes látomásokon töprengett? A Tengergyermek nem tudta elfelejteni a Gammut, az illatokat, az óceáni hínárok szélfútta nyomait, az ózont, amitől minden lélegzet oxigéndús volt, és a káprázatos szabadságot a körülötte lévőkben, amely annyira nyilvánvalóan kiütközött a járásukban és beszédükben. A tengeren mélyebb társalgások zajlottak, amelyben magától nem merült volna el. Még az üres csevegésnek is voltak ott felszín alatt lapuló elemei, egy óceáni előadásmód, amely az alattuk húzódó áramlatokkal együtt sodródott.

Odrade kényszert érzett rá, hogy felidézze, hogyan lebegett a teste gyermekkora tengerén. Újra meg kellett ragadnia az ott megismert erőket és megmerítkeznie az abban az ártatlan korban megismert energiákban.

Arccal lefelé lebegett a sós vízben, ameddig csak tudta, visszatartotta a lélegzetét és lebegett a tengeráztatta mostban, amely elmosta a terheit. Ez maga volt a lényegre leszűkített stresszkezelés. Nagy nyugalom szállta meg.

Lebegek, tehát vagyok.

A Tengergyermek figyelmeztetett és helyreállított. Nem ismerte be, de kétségbeesetten szüksége volt a feltöltődésre.

Előző este a dolgozószobája ablakában meglátta a tükörképét, és meghökkentette, ahogy a kor és a felelősség a kimerültséggel ötvözve behorpasztotta az arcát, és lebiggyesztette a szája sarkát: érzéki ajkai keskenyebbek lettek, arcának lágy ívei megnyúltak. Csak a telikék szemek ragyogtak a szokott intenzitással, és még mindig magas volt és izmos.

Hirtelen ötlettől vezérelve beütött egy hívójelet, és az asztala fölött megjelenő kivetülést nézte: a Káptalanház űrrepülőterén gubbasztó nemhajó képét. Ez az óriási, titokzatos gépezet az időből kiszakítva állt, és az eltelt évek félig szunnyadó állapotában tekintélyes mélyedésbe süllyedt, szinte beásta magát. Hatalmas dudor volt, a hajtóművei éppen csak annyira üzemeltek, hogy elrejtsék a mindent látó kutatók, különösen a Liga navigátorainak tekintete elől, akik kifejezetten örömmel lettek volna hajlandóak elárulni a Bene Gesseritet.

Miért pont most hívta le ezt a képet?

A szerkezet három lakója miatt – Scytale, az utolsó túlélő tleilaxi mester, valamint Murbella és Duncan Idaho, a szexuálisan egymáshoz kötött pár miatt, akiket legalább annyira fogva tartott kölcsönös bűvöletük, mint a nemhajó maga.

Semmi sem egyszerű az egészben.

A Bene Gesserit vállalkozásaira ritkán akadtak egyszerű magyarázatok. A nemhajót és halandó lakóit csakis jelentős erőfeszítésnek lehetett nevezni. Költségesnek. Még készenléti módban is sok forrást emésztett fel.

A költségek takarékos kimérésének látszata energiaválságra utalt. Ez volt Bell egyik aggálya. Hallani lehetett a hangjában még akkor is, amikor a lehető legtárgyilagosabban beszélt: „Már csak csont és bőr vagyunk!” Minden Bene Gesserit nővér tudta, hogy a pénzszámlálók tekintete manapság éberen figyelte mindannyiukat, és kritikusan szemlélte a rend kiáradó vitalitását.

Bellonda bejelentés nélkül viharzott be a dolgozószobába, egy riduli kristálytekerccsel a hóna alatt. Úgy szelte át a helyiséget, mintha gyűlölné a padlót, minden lépésnél odacsapta a talpát: „Tessék! Ezt kapd ki! Meg ezt!” A talajnak az volt a bűne, hogy láb alatt volt.

A kövér nővér tekintete láttán Odrade érezte, hogy szorítani kezd a mellkasa. A riduli tekercs hangos csattanással érkezett az asztalra.

– Lampadas! – mondta a nő, hangjában fájdalom csendült.

Odradének ki sem kellett nyitnia a tekercset. A Tengergyermek véres vize valósággá vált.

– Túlélők? – kérdezte fáradt hangon.

– Senki. – Bellonda a székkutyába roskadt, ami az íróasztal mellett állt.

Megérkezett Tamalane is, és leült mögé. Mindketten megrendültnek tűntek.

Nincsenek túlélők.

Odrade halvány borzongást engedett meg magának, ami a mellkasától a talpáig végigfutott a testén. Nem érdekelte, hogy mások látták az árulkodó jeleket. Ez a dolgozószoba látott már rosszabb viselkedést is.

– Ki jelentette? – kérdezte a többiektől.

– A KHAFT-kémeinktől érkezett, a speciális jelzéssel. A rabbi szolgáltatta az információt, ez kétségtelen.

Odrade nem tudta, hogyan reagáljon. A széles, ívelt ablakra nézett a társai mögött, és lágyan táncoló hópihéket látott. Igen, ez a hír megérdemelte a tél fagyos erőinek megérkeztét.

A káptalanházi nővérek nem örültek a hirtelen beköszöntő télnek. A szükség arra kényszerítette az időjárás-szabályozókat, hogy hagyják meredeken esni a hőmérsékletet. Nem volt idő a fokozatos lehűlésre, nem lehettek kíméletesek a növényekkel, amelyek most kénytelenek hibernálni magukat. Napról napra három-négy fokkal esett a hőmérséklet. Az átmenet bő egy hét alatt lezajlott, és látszólag végeláthatatlan fagyba burkolta őket.

A fagyosság illik a Lampadasról érkező hírekhez.

A hirtelen időjárás-változás egyik következménye a köd volt. Látta, amint lassan feloszlik, ahogy a rövid hóesés véget ért. Nagyon zavarba ejtő időjárás. A harmatpont már közel járt a külső hőmérséklethez, és a köd gyorsan megszállta a maradék nyirkos helyeket. Tüllszerű fátyolként emelkedett fel a földről, és mérgező gázra emlékeztető módon kígyózott át a kopasz gyümölcsligeteken.

Egyáltalán nincsenek túlélők?

Bellonda a fejét csóválta Odrade kérdő tekintetére válaszul.

Lampadas egy ékkő volt a Nővérek bolygóhálózatában, legértékesebb iskolájuk otthona, amely hamu és olvadék élettelen golyóbisává változott. Alef Burzmali basharral és válogatott védelmi erejével együtt… Mind meghaltak?

– Mind meghaltak – mondta Bellonda.

Burzmali, a vén Teg kedvenc tanítványa odalett, és semmit sem nyertek vele. Lampadas – a csodálatos könyvtár, a briliáns tanárok, a kiváló diákok… mind elvesztek.

– Még Lucilla is? – kérdezte Odrade. Lucilla Tisztelendő Anya, Lampadas alkancellárja azt az utasítást kapta, hogy a veszély első jelére meneküljön, és vigyen magával annyit az elesettek közül, amennyi a Más Emlékeiben elfér.

– A kémek azt mondják, mind halottak – erősködött Bellonda.

Hátborzongató jelzés volt ez a túlélő Bene Gesseriteknek: „Ti lehettek a következők!”

Odrade eltűnődött, vajon hogy lehet bármilyen emberi társadalom ennyire érzéketlen az ilyen mértékű brutalitással szemben? Elképzelte, amint közlik a hírt reggelinél egy Megbecsült Matróna-bázison: „Elpusztítottunk egy újabb Bene Gesserit-világot. Azt mondják, tízmilliárd halott van. Ez már hat bolygó ebben a hónapban, igaz? Add ide a tejszínt, drágám!”

A borzalomtól szinte üveges szemmel Odrade felvette a jelentést, és átfutotta. A rabbitól jött, efelől semmi kétség. Finoman letette, és tanácsosaira nézett.

Bellonda vén volt, kövér és pirospozsgás. Mentát-archivista, aki már szemüveggel olvasott, és nem érdekelte, mit árul ez el róla. Széles grimaszban villantotta meg tompa fogait, ami beszédesebb volt a szavaknál. Látta a Főtisztelendő Anya reakcióját a jelentésre, és talán újra a méltó megtorlást fogja javasolni, ami várható olyasvalakitől, akit természetes kegyetlensége miatt értékeltek. Vissza kellett lökni Mentát módba, ahol analitikusabban gondolkozik.

Bellnek a maga módján igaza van. De nem fog neki tetszeni, amire gondoltam. Óvatosnak kell lennem, hogy mit mondok. Túl korai lenne felfedni a tervemet.

– Vannak helyzetek, amikor a kegyetlenség tompítja a kegyetlenséget – mondta. – Ezt gondosan figyelembe kell vennünk.

Tessék! Ezzel elejét vettem Bell kitörésének.

Tamalane finoman fészkelődött a székében. Odrade vetett rá egy rövid pillantást. A nő kritikus türelmének maszkja mögött összeszedettnek tűnt. Hófehér haj szegélyezte keskeny arcát: a kor bölcsessége sugárzott belőle.

Ő azonban átlátott Tam szélsőséges komolyságán, a pózon, amely azt üzente, semmi sem tetszett neki abból, amit látott és hallott.

Bell felszíni puhaságával ellentétben ő a csontos szilárdság megtestesülése volt. Még mindig ügyelt az alakjára, az izmai a korához képest kidolgozottak voltak. A szemében azonban ott lapult az árulkodó jel: a visszavonulás érzése, az eltávolodás az élettől. Ó, még mindig megfigyelt mindent, de valami már megkezdte a végső eltávolodást. Tamalane híres intelligenciája egyfajta ravaszsággá vált, amely leginkább múltbéli megfigyeléseken és döntéseken alapult, és nem azon, amit a közvetlen jelenben látott.

Meg kell kezdenünk az utód keresését. Azt hiszem, Sheeana lesz az. Sheeana veszélyes ránk nézve, de nagyon ígéretes. És a Dűnén született.

Tamalane bozontos szemöldökére fókuszált, amely diszkrét kuszasággal lógott be a szeme fölé. Igen. Sheeana kell a helyére.

Ismerve a megoldásra váró komplikált problémákat, Tam elfogadja majd a döntést. A bejelentés pillanatában csak szorult helyzetük hatalmassága felé kell fordítania a nő figyelmét.

Hiányozni fog, az ördögbe is!

Nem ismerhetitek a történelmet, csak ha tudjátok, hogyan haladnak a vezetők az áramlatokkal. Minden vezetőnek kívülállókra van szüksége, hogy megőrizze a posztját. Vizsgáljátok meg a pályafutásomat: egyszerre voltam vezér és kívülálló. Ne feltételezzétek, hogy pusztán egy egyházállamot hoztam létre. Ez volt a funkcióm vezetőként, és történelmi modelleket követtem. A korszakom barbarisztikus műalkotásai felfedik kívülállóságomat. A legnépszerűbb költészeti forma: az eposz. A legnépszerűbb drámai ideál: a hősiesség. A táncosok: vadul mellőzve. Serkentők, melyek éreztetik az emberekkel, mit vettem el tőlük. Hogy mit vettem el? A történelmi szerepvállalás jogát.

II. LETO (A ZSARNOK)
VETHER BEBE-FÉLE FORDÍTÁS

Meg fogok halni! – gondolta Lucilla.

Kérlek, drága nővéreim, ne hagyjátok, hogy megtörténjen, mielőtt még továbbadhatnám az értékes terhet, amelyet elmémben hordozok!

Nővérek!

A család elgondolását ritkán fejezték ki a Bene Gesserit rendben, de azért még létezett. Genetikai értelemben rokonok voltak. A Más Emlékek miatt pedig gyakran tudták, hogy honnan ered a rokonság. Nem volt szükség olyan különleges címkékre, mint „másod-unokatestvér”, vagy „nagynéni”. Úgy látták a kapcsolatokat, ahogy a takács látja az anyagot – tudták, hogyan hozták létre a szövetet a szálak és fonások. A családnál is jobb szó, mert ez az a Bene Gesserit-anyag, amely a Nővéreket alkotta, de az ősi családi ösztön szolgáltatta a láncfonatot hozzá.

Lucilla már csak családként gondolt a nővéreire. A családnak szüksége volt arra, amit magában hordozott.

Ostoba voltam, hogy a Gammun kerestem menedéket!

Ám sérült nemhajója csak idáig bírta. Milyen ördögien túlzóak voltak a Megbecsült Matrónák! Megrémisztette a gyűlölet, amelyet ez feltételezett.

A Lampadas körüli menekülési útvonalakat halálos csapdákkal szórták tele, a térgörbítési határvonalat apró nemgömbökkel vették körbe, melyekben egy mezőgenerátor és egy lézerágyú lapult, amely érintésre aktiválódott. Amikor a lézer eltalálta a nemgömb Holzmann-generátorait, a láncreakció nukleáris energiát szabadított fel. A csapdába sétálók körül pusztító robbanás terjedt szét hangtalanul. Költséges, de hatékony! Kellő mennyiségű robbanástól még egy gigászi Ligahajó is tehetetlenül sodródó ronccsá vált volna az űrben. A hajója védelmi elemző rendszerei túl későn fedték fel a csapda természetét, de úgy tűnt, szerencséje volt.

Nem érezte magát túlságosan szerencsésnek, miközben kinézett az elszigetelt gammui farmház emeleti ablakából. Az ablak nyitva állt, a délutáni szellő az olaj elkerülhetetlen szagát és valami koszosan égő dolog füstjének foszlányait sodorta felé. A Harkonnenek olyan mélyen hagyták rajta olajos nyomukat ezen a bolygón, hogy talán sosem lehet eltávolítani belőle.

Az itteni kapcsolata egy nyugalmazott Suk orvos volt, de Lucilla tudta, hogy ő ennél sokkal több, valami, ami olyan titkos, hogy csak alig néhány Bene Gesserit tudott róla. A tudás egy különleges besorolásban rejlett: A titkok, amikről nem beszélünk, még magunk között sem, mert azok ártanának nekünk. A titkok, amelyeket nem adunk át nővértől nővérnek az életek megosztása során, mert nincs nyílt ösvény. A titkok, amelyeket nem merünk tudni, csak akkor, ha a szükség úgy kívánja. Lucilla is csak Odrade burkolt megjegyzése kapcsán bukkant a nyomára.

– Tudod, mi az érdekes a Gammun? Hmmm, egy egész társadalom van azon a bolygón, amit az fog össze, hogy a tagjai felszentelt ételt fogyasztanak. Olyan bevándorlók szokása ez, akik sosem asszimilálódtak. Maguk közt maradnak, nem helyeslik a keveredést másokkal és effélék. A szokásos mitikus törmeléket ébresztik másokban: suttogásokat, pletykákat. Ettől még jobban elszigetelődnek. Pontosan úgy, ahogy akarják.

Lucilla ismert egy ősi társadalmat, amelyre ráillett ez a leírás. Kíváncsivá tette a dolog, mert állítólag ez a társadalom nem sokkal a második csillagközi vándorlások után kihalt. Az Archívum szorgalmas böngészése még jobban felkeltette az érdeklődését. Életstílusok, pletykák ködébe burkolt vallásos rituálék, különösen a gyertyatartóval kapcsolatban, és a különleges, szent napok tisztelete, amely tiltott minden munkát. És nem csak a Gammun léteztek!

Egyik reggel, egy szokatlanul csendes pillanatban belépett a Főtisztelendő Anya dolgozószobájába, hogy próbára tegye sejtését, amely nem volt olyan megbízható, mint a Mentátok projekciója, de azért többnek érezte egyszerű feltételezésnél.

– Új megbízatásod van a számomra, ha jól sejtem.

– Látom, sokat jártál az Archívumban.

– Hasznos időtöltésnek tűnik mostanában.

– Összefüggéseket keresel?

– Egy sejtést. – A gammui titkos társaság… zsidókról van szó, igaz?

– Speciális információra lehet szükséged az új posztodon, ahova kijelöltünk. – Nagyon kötetlenül beszélt.

Lucilla felhívás nélkül Bellonda székkutyájába ült.

Odrade felvett egy írótollat, firkantott valamit egy eldobható jegyzetre, és odacsúsztatta neki úgy, hogy még a komszemek se lássák.

Lucilla vette a jelzést és az üzenet fölé hajolt, gondosan a feje takarásában tartotta.

„A sejtésed helyes. Inkább válaszd a halált, mint hogy felfedd. Ez az együttműködésük ára, a bizalom erős jele.” Lucilla széttépte az üzenetet.

A Főtisztelendő Anya szem- és tenyérazonosítással megnyitott egy panelt a falon, a háta mögött. Elővett egy kis riduli kristályt, és átadta. Tapintásra meleg volt, ő mégis megborzongott. Mi lehet ilyen titokzatos? Odrade előhúzta a biztonsági csuklyát az íróasztala alól, és beállította eléjük.

Lucilla a foglalatába csúsztatta a kristályt, és reszkető kézzel a fejére húzta a csuklyát. Azonnal szavak formálódtak az elméjében, egy vénséges vén akcentus orális érzete, amelyet a felismerés kedvéért megkurtítottak:

– A figyelmed a zsidóknak nevezett nép felé irányult, akik évezredekkel ezelőtt védekező döntést hoztak. A vissza-visszatérő pogromok elleni megoldásuk az volt, hogy eltűntek szem elől. Az űrutazás ezt nemcsak lehetségessé, de vonzóvá is tette. Számtalan bolygón rejtőztek el, a saját Szétszóródásukban, és valószínűleg vannak olyan bolygók, melyeket csak ők népesítenek be. Ez nem azt jelenti, hogy felhagytak az ősi praktikáikkal, amelyekben a túlélés szükségszerűségétől hajtva kiválónak bizonyultak. A régi vallásuk bizonyára továbbra is kitart, még ha meg is változott valamelyest. Elképzelhető, hogy egy ősi időkből származó rabbi nem érezné idegennek magát a ti korotok zsidó háztartásának sabbati menórájának közelében. A titkolózásuk azonban olyan mértékű, hogy az egész életedet ledolgozhatod egy zsidó mellett, és sosem jössz rá. Ők „teljes fedezéknek” nevezik, bár ismerik a veszélyeit.

Lucilla feltétel nélkül elfogadta a gondolatokat. Ami ennyire titkos volt, azt veszélyesnek érezhette bárki, aki csak gyanította a létezését. „Máskülönben miért tartanák titokban, mi? Ezt mondd meg nekem!”

A kristály tovább árasztotta titkait a tudatába:

– A felfedezés veszélyére a szokásos reakciót adják: „A gyökereink vallását keressük. Fel akarjuk éleszteni és visszahozni azt, ami jó volt a múltban.”

Lucilla ismerte ezt a mintázatot. Mindig voltak „bolond nosztalgisták”. Ez a legtöbb kíváncsiságnak elejét vette: „Ők? Ja, ők csak nosztalgisták.”

– Az álcázási rendszer – folytatta a kristály – ellenünk nem működött. Mi is rendelkezünk gondosan feljegyzett zsidó örökséggel és gazdag Más Emlékekkel, melyek felfedik előttünk a titkolózás okát. Nem foglalkoztunk a helyzettel, amíg én, a corrini csata idején és azt követően a Főtisztelendő Anya (Nagyon régi!), nem láttam, hogy a Nővéreknek szükségük van egy titkos társaságra, akik hajlamosak válaszolni a megkeresésünkre.

Kétség férkőzött Lucilla gondolataiba. Megkeresések?

A rég elhunyt Főtisztelendő Anya számított a kételyekre.

– Alkalmasint olyan kéréseket intézünk hozzájuk, melyek elől nem tudnak kitérni. De ők is elvárnak érte cserébe dolgokat.

Lucilla érezte, ahogy elmerül ennek a titkos társaságnak a rejtélyességében. Egy minden eddiginél titkosabb társaságban. Az Archívumban feltett esetlen kérdéseire általában csak negatív válaszokat kapott. „Zsidók? Azok kicsodák? Ó, igen… egy ősi szekta. Nézz utána magad! Nekem nincs időm holmi vallásos kutakodásra.”

– A zsidókat mulattatja és néha bosszantja, hogy szerintük őket utánozzuk – folytatódott tovább az eligazítás. – A nemesítési feljegyzéseinket a női vérvonalak uralják a párzási mintázatok irányítása érdekében, ami szerintük zsidó módszer. Valaki csak akkor lehet zsidó, ha az anyja is az.

A kristály szövege ezzel zárult:

– A Diaszpóra nem merül feledésbe. Ennek a titoknak a megőrzése a legmélyebb becsületünket érinti.

Lucilla levette a csuklyát a fejéről.

– Kiváló választás vagy egy különösen kényes feladatra a Lampadason – mondta Odrade, és visszatette a kristályt a rejtekhelyére.

Ez a múlt, és valószínűleg halott. Lám, hova juttatott Odrade „kényes feladata”!

A gammui farmház ablakából észrevett egy nagy terményszállítót, amint beérkezett az udvarba. Nyüzsgés támadt alatta. Munkások siettek elő mindenhonnan, körbevették a vontatót és a zöldségekkel teli csilléket. A tökfélék levágott szárának átható szagát érezte.

Nem mozdult az ablak mellől. Házigazdája ellátta helyi ruházattal – egy sivár, hosszú, szürke köntössel, amely hétköznapi viseletnek számított, és egy élénkkék fejkendővel, hogy eltakarja homokszín haját. Fontos volt, hogy ne tegyen semmi olyasmit, amivel nemkívánatos figyelmet vonna magára. Látta már korábban is, ahogy más nők megálltak és nézték a farmerek munkáját, így ő sem tűnt többnek egy újabb kíváncsiskodónál.

A terményszállító jókora darab volt, szuszpenzorai keményen dolgoztak a rakománya súlyától. A vezetője egy átlátszó fülkében állt a jármű elején, kezei a kormánykarokon, a szeme egyenesen előremeredt. Széles terpeszben állt, és a ferde támasztékok erdejének dőlt, a meghajtás erejét a csípője nyomásával szabályozta. Nagydarab férfi volt, arca sötét és mélyen barázdált, hajába ősz tincsek vegyültek. A teste a lomha gépezet része. Elhaladtában felpillantott Lucillára, majd vissza az útra, hogy benavigálja a gépet a széles rakodótérbe a nő alatt.

A gépezet része, gondolta. Ez elárult valamit arról, ahogy az emberek beleillettek abba, amit csináltak. Gyengülő erőt érzett ebben a gondolatban. Ha túlságosan pontosan illeszkedett az ember valamihez, akkor más tulajdonságai elsorvadtak. Azzá válunk, amit teszünk.

Elképzelte magát, amint egy hatalmas gépezet kezelője, aki nem különbözik attól a férfitől a terményszállítón.

A jármű dübörögve kihajtott az udvarból, a kezelője többé egyetlen pillantásra sem méltatta őt. Egyszer már látta. Minek nézze meg újra?

A házigazdái bölcsen választottak neki rejtekhelyet. Egy ritkásan lakott terület, megbízható munkásokkal a közvetlen közelben, és kevés kíváncsiság azok részéről, akik erre jártak. A kemény munka kiölte az ilyesmit. Amikor idehozták, gondosan megfigyelte a környék karakterét. Este volt, és az emberek már az otthonukba tartottak. Egy terület népsűrűségét akkor lehetett megállítani, amikor véget ért a munka. Ha korán mentek aludni, akkor ritkásan lakott térség volt. Az éjszakai aktivitás arról árulkodott, hogy az emberek nyughatatlanok maradtak és izgágák, ahogy érezték a körülöttük zajló aktivitást.

Honnan jött ez az introspektív hangulatom?

Amikor a Nővérek elkezdtek visszavonulni, még a Megbecsült Matrónák legszörnyűbb támadásai előtt, nehezére esett felfogni azt a koncepciót, hogy „valaki odakint vadászik ránk, és meg akar ölni minket”.

Pogrom! Így nevezte a rabbi, mielőtt elindult a reggel, hogy „meglássa, mit tehet Lucilláért”.

Tudta, hogy a rabbi régi és keserű emlékekre támaszkodva idézte fel ezt a szót, de a pogrom előtti első gammui élményei óta nem érzett ilyen bezártságot, ahol nem volt uralma a helyzet fölött.

Akkor is menekültem.

A Nővérek jelenlegi helyzete hasonlított ahhoz, amit a Zsarnok alatt elszenvedtek, kivéve, hogy az Istencsászár (utólag visszagondolva) nyilvánvalóan nem akarta kiirtani a Bene Gesserit rendet, csak uralkodni fölöttük. És uralkodott is!

Hol az az átkozott rabbi?

Nagydarab, intenzív ember volt, aki régimódi szemüveget viselt. Széles arcát barnára cserzette a sok napfény. A mozgásából és hangjából leszűrt kora ellenére kevés ránc szabdalta a vonásait. A szemüveg mélyen ülő, barna szemeire vonzotta a figyelmet, amellyel olyan éberen figyelte a nőt korábban.

– Megbecsült Matrónák – mondta éppen ebben a kopár falú szobában, amikor elmagyarázta a helyzetét. – Ó, jaj! Az nehéz ügy.

Lucilla számított erre a válaszra, mi több, látta a férfin, hogy tudja róla ezt.

– A Liga egyik navigátora segít nekik a keresésedben – magyarázta. – Egy Edric, akiről azt mondják, nagy erővel bír.

– Siona vére folyik az ereimben. Nem láthat meg.

– Sem engem, vagy a népemet, hasonló okból. Mi, zsidók sok szükséglethez igazodunk.

– Ez az Edric csak egy gesztus – mondta a nő. – Nem sokat képes tenni.

– De mégis magukkal hozták. Attól tartok, nem tudunk biztonságban kijuttatni a bolygóról.

– Akkor mit tehetünk?

– Meglátjuk. Az embereim nem teljesen tehetetlenek, ugye érted?

Felismerte a férfi hangjában bujkáló őszinteséget és aggodalmat. Halkan beszélt róla, hogyan állnak ellen a Megbecsült Matrónák szexuális erejének. „Diszkréten, hogy ne tűnjön fel nekik.”

– Megyek, suttogok pár fülbe – búcsúzott Lucillától.

Ez furcsamód megnyugtatta. Gyakran volt fagyos, távoli és kegyetlen érzés, ha az ember orvosok kezébe került. Emlékeztette magát, hogy a Suk orvosokat arra kondicionálták, hogy figyeljenek az emberek szükségleteire, legyenek együttérzők és támogatók. (Amelyeket vészhelyzetben mind az elsők között vetnek el az emberek.)

Intenzíven gyakorolta nyugalma helyreállítását, és arra a mantrára gondolt, amelyet a magányoshalál-leckéken tanult.

Ha egyedül halok meg, transzcendens leckét kell hátrahagynom. Békességben kell távoznom.

Ez segített, de még mindig érezte, hogy reszket. A rabbi túl régóta volt már távol. Valami baj történt.

Jól tettem, hogy megbíztam benne?

Egyre növekvő balsejtelme ellenére rákényszerítette magát, hogy gyakorolja a Bene Gesserit-ártatlanságot, miközben felidézte magában a rabbival való találkozását. A felügyelői „a tapasztalatlansággal természetesen járó ártatlanságnak” nevezték, „amely állapotot gyakran kevernek össze a tudatlansággal”. Ebbe a naivitásba áramlott minden, amely közel járt a mentáti teljesítményhez. Az előítélet nélkül befogadott információ. „Tükör vagy, amelyen visszaverődik az univerzum. Ez a tükröződés minden tapasztalásod. A képek az érzékeidről pattannak vissza. Hipotézisek keletkeznek, melyek fontosak, még akkor is, ha tévesek. Íme a rendkívüli eset, amikor több tévedés is megbízható döntéseket eredményezhet.”

– Készséges szolgáid vagyunk – mondta a rabbi.

Ez garantáltan felrázott egy Tisztelendő Anyát.

Odrade kristályának magyarázatai hirtelen szegényesnek tűntek. Szinte mindig a profitról van szó. Cinikus, de hatalmas tapasztalaton alapuló összegzésként fogadta el a gondolatot. A szándék mindig megvolt rá, hogy kiirtsák ezt az emberi viselkedésből, ám ez a gyakorlatban folyton kudarcot vallott. A szocializáló és a kommunisztikus rendszerek csak a profit mércéjét változtatták meg. Hatalmas, menedzseri bürokráciák, ahol a számlálóé a hatalom.

Lucilla figyelmeztette magát, hogy a manifesztációk mindig ugyanazok voltak. Itt van például ennek a rabbinak a hatalmas farmja! Egy Suk doktor menedéke a nyugdíjas éveire? Látott egy keveset abból, ami a létesítmény mögött rejlett: szolgálókat, gazdagabb szállásokat. És biztosan volt tovább is. A rendszertől függetlenül mindig ugyanaz lapult mögötte: a legjobb ételek, gyönyörű szeretők, korlátlan utazás, csodálatos ünnepi szállások.

Nagyon fárasztóvá tud válni, ha ilyen gyakran látom.

A gondolatai nyugtalanul kavarogtak, de nem tudott mit tenni ellene. Túlélés. A szükségletrendszer legalján mindig a túlélés áll. Én pedig veszélyeztetem a rabbi és a népe túlélését.

A férfi legyeskedett körülötte. Mindig vigyázz azokkal, akik legyeskednek körülötted, és hozzádörgölőznek ahhoz a hatalomhoz, amellyel szerintük rendelkezel! Milyen csábító szolgálók egész hadát látni, amint lelkesen várják, hogy tegyék, amit parancsolsz! Milyen lélekromboló!

Ez a Megbecsült Matrónák hibája is.

Mi tartja fel a rabbit?

Vajon azt nézi, mennyit kaphat Lucilla Tisztelendő Anyáért?

A földszinten becsapódott egy ajtó, a padló is beleremegett alatta. Sietős lépteket hallott közeledni a lépcsőn. Milyen primitívek ezek az emberek! Lépcsők! Mire a szobája ajtaja kinyílt, már az érkező felé fordulva állt. A rabbi lépett be, súlyos fűszerillat terjengett körülötte, és megállt az ajtó mellett, hogy felmérje a nő hangulatát.

– Bocsásd meg a késlekedésemet, hölgyem. Edric, a navigátor hívatott magához kikérdezésre.

Ez megmagyarázta a fűszerillatot. A navigátorok örökké a melanzs narancssárga gázfelhőjében úsztak, a vonásaikat gyakran ködbe burkolta a pára. Lucilla látta maga előtt a navigátor keskeny, V alakú száját és orrának ocsmány redőjét. A száj és orr aprónak tűnt a navigátor gigászi arcán, lüktető halántéka alatt. Tudta, mennyire veszélyben érezhette magát a rabbi a navigátor hangjának dallamos hullámzását hallgatva, miközben a gépi fordító szenvtelen galach nyelven tolmácsolta a szavait.

– Mit akart?

– Téged.

– Tudja…

– Nem tudja biztosan, de gyanakszik ránk. Ámbár ő mindenkire gyanakszik.

– Követtek téged?

– Nem volt szükség rá. Bármikor megtalálhatnak.

– Mit tegyünk? – Tudta, hogy túl gyorsan, túl hangosan beszélt.

– Drága hölgyem… – A rabbi három lépéssel közelebb lépett, és Lucilla látta a gyöngyöző izzadságot a homlokán és az orrán. Félelem. Érezte a szagát.

– Nos, mi az?

– A Megbecsült Matrónák aktivitásai mögötti gazdasági nézeteket… nagyon érdekesnek találjuk.

A szavai kikristályosították a félelmét. Tudtam! Elárul nekik!

– Ahogy azzal ti, Tisztelendő Anyák is tisztában vagytok, mindig vannak rések a gazdasági rendszerekben.

– Igen? – kérdezte nagyon óvatosan.

– Bármilyen árucikk kereskedelmének nem teljes körű elfojtása mindig növeli a kereskedők profitját, különösen a legnagyobb terjesztőkét. – A férfi szavai intő tétovázással csendültek. – Ezért hiba azt hinni, hogy meg lehet állítani a nemkívánatos szerek beszivárgását a határon.

Mit akart ezzel mondani? A szavai alapvető tényeket tartalmaztak, amelyeket még az akolitusok is ismertek. A megnövekedett profitból mindig biztonságos átkelést lehetett vásárolni a határőrök között, gyakran az őrök közvetlen lefizetésével.

Magával hozta a Megbecsült Matrónák szolgáit? Bizonyára nem hiszi azt, hogy ezt biztonságosan megteheti.

Lucilla várt, amíg a rabbi összeszedte a gondolatait – nyilvánvalóan olyan tálaláson gondolkozott, amellyel meggyőzheti a Tisztelendő Anyát.

Miért célzott a határőrökre? Egészen biztosan ez volt a célja. Az őrök természetesen mindig készen álltak megindokolni a feljebbvalóik elárulását. „Ha én nem teszem, megteszi valaki más.”

Lucilla reménykedni kezdett.

A rabbi megköszörülte a torkát. Látszott rajta, hogy megtalálta a szavakat, amiket keresett, és sorrendbe rakta őket.

– Úgy vélem, nincs rá mód, hogy élve kijuttassunk a Gammuról.

Nem számított ilyen nyers válaszra.

– De a…

– Az információ azonban, ami nálad van, már egy másik kérdés – mondta a férfi.

Tehát ezért célozgatott határokra és határőrökre!

– Nem érted, rabbi. Az információm nem csak pár szó és figyelmeztetés. – Megkopogtatta a homlokát. – Számos értékes élet van idebent, pótolhatatlan élmények, olyan fontos leckék, amelyeket…