Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

„…bozótos kert”

I. RÉSZ

I. Worsted Skeynes vendégei

II. A vadászat

III. Boldog óra

IV. Szerencse mezeje

V. Mrs. Pendyce bálja

VI. Főtiszt. Hussel barter befolyása

VII. Vasárnap Worsted Skeynes-ban

VIII. Gregory Vigil tervez

IX. Mr. Paramor végez

X. Blafard’s

II. RÉSZ

I. Gregory újrakezdi

II. Ismét a főtiszt. Hussel Barter

III. Gyászos éjjel

IV. Mr. Pendyce feje

V. Rector és Squire

VI. A park

VII. Bizonytalanság Worsted Skeynes-ban

VIII. Tanácskozás

IX. A „pendycitis” definíciója

X. George nyerni akar

XI. Mr. Barter sétálni megy

XII. A Squire határoz

III. RÉSZ

I. Mrs. Pendyce Odüsszeiája

II. Anya és fiú

III. Mrs. Bellew rendezi a számláját

IV. Mrs. Pendyce inspirációja

V. Anya és fiú

VI. Gregory az eget nézi

VII. Kilovaglás John Agarral

VIII. Akut „Pendycitis” roham

IX. Bellew meghajol egy hölgy előtt

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

John Galsworthy

EGY UDVARHÁZ

fordította:
Tóth Wanda

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-838-0 EPUB
ISBN 978-963-559-839-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
The Country House

első kiadás: 1907
az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító George Hewitt Cushman (1814 – 1876) Manor House
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„…bozótos kert”

Hamlet

I. RÉSZ

I.
Worsted Skeynes vendégei

1891-ben volt, októberben, hétfői napon. A Worsted Skeynesi vasútállomás előtt, a sötétben, Mr. Horace Pendyce omnibusza, csukott kocsija és poggyászkocsija vették igénybe a helyet. Az árva állomási lámpa világát Mr. Horace Pendyce kocsisának arca vette igénybe. Rózsásan, rövidre nyírt szürke pofaszakállal, ajkait szorosra zárva, magasan ült az éles keleti szélben, akár mint a feudalizmus valami emblémája. A peronon Mr. Pendyce első inasa és második groomja hosszú, ezüstgombos libériakabátokban várták a 6.15-ös vonat érkezését.

Az első inas elővett egy félívnyi, monogramos és címeres levélpapírt, Mr. Horace Pendyce apró és pedáns írásával és kissé gúnyos orrhangon kezdett olvasni:

- Hon. Geoff. és Mrs. Winlow, kék szoba és öltöző; komorna a kis sárga. Mr. George a fehér szoba, Mrs. Jaspar Bellew, arany. A kapitány: vörös. Pendyce tábornok: rózsaszín szoba; inasa: hátsó manzárd. - Ez az egész.

A groom, piros arcú gyerkőc, nem figyelt.

- Vajon Mr. George Amblere nyer-e szerdán? - mondotta. - Öt font volna a zsebemben. Ki lovagol?

- James, persze?

A groom füttyentett.

- Szeretnék ott lenni a mázsálásnál holnap; te is, Tom?

- Még valaki van a másik oldalon - felelte az inas. - Zöld szoba, bal szárny - ez Foxleigh; semmi. Olyan „fogj meg mindent, ne adj semmit” fajta. De jól lő. Azért hívják.

A sötét fák ellenzője mögül befutott a vonat.

A peronon megjelentek az első utasok. Két marhakereskedő, hosszú botokkal, szürkekabátjaikból fekete dohány-és állatszagot árasztva; azután egy pár, majd egyes alakok, annyira külön, ahogy csak lehet; Mr. Horace Pendyce vendégei. Lassan, egyenként jöttek oda a kocsikhoz, maguk elé nézve, mintha félnének, hogy megösmerik egymást. Egy magas, bundás úr, kinek magas felesége kis ezüstös bőrtáskát tartott, megszólította a kocsist.

- Hogy van, Benson? Mr. George azt mondja, a kapitány csak a 8.10-sel érkezik s azt hiszem...

Magas, tiszta hangon, mint mikor szellő töri meg a köd dermedt csendjét, szólt valaki:

- Oh, köszönöm, majd a csukottba szállok.

Egy hölgy közeledett, fehér fátyolba burkolva, utána az inas, ki holmiját vitte, s gyors pillantással beszállt a kocsiba. Rögtön azután ismét megjelent fátyol borította feje.

- Oh, van még hely George.

George Pendyce sietve közeledett és eltűnt mellette. Kerékzörgés és a kocsi megindult.

A Hon. Geoffrey Winlow feltekintett.

- Ki volt az, Benson?

A kocsis konfidenskedve hajolt le, vastag fehérkesztyűs kezét egy vonalba emelve a Hon. Geoffrey kalapjával.

- Mrs. Jaspar Bellew, uram. Bellew kapitánynak - „the Firs” urának felesége.

- Azt hittem, már nem...

- Nem, uram, nem is...

- Ah...

Az omnibusz ajtóból csendes, kissé éles hang hallatszott:

- Nos, Geoff...

Winlow követte nejét, Foxleight és Pendyce tábornokot az omnibuszba s Mrs. Winlow újra kezdte:

- Megengedik, hogy a komornám?... Jőjjön Tookson.

Mr. Horace Pendyce tekintélyes, hosszú, fehér és alacsony háza Worsted-ekkel kötött házasság folytán került valamelyik ükapja birtokába. Eredetileg igen szép fekvőség volt, kisebb farmokra osztva, s a bérlőknek, mivel nem sokat törődtek velük, jól ment dolguk s jól is fizettek, de most a gazdaságot, csekély veszteséggel, mintaszerű üzemmel kezelték. Mr. Pendyce szabályos időközökben újfajta tehenet, vagy foglyokat importált, és egy szárnyat épített az iskolához; jövedelme szerencsére független volt a birtoktól. A Rectorral és az egészségügyi közegekkel a legnagyobb egyetértésben élt s gyakran panaszolta, hogy farmerei nem maradnak a birtokon. Vadállománya elsőrangú volt. Felesége Totteridge leány, s ő, felesleges is mondani, legidősebb fiú. Egyéni véleménye az volt, hogy az individualizmus tette tönkre Angliát s így határozottan neki látott bérlőiből kiirtani ezt a vétket. Mivel az ő individualizmusukat a saját ízlésével, terveivel és érzéseivel, hogy úgy mondjuk, a saját individualizmusával helyettesitette, és mindez sok pénzébe került, meglehetősen messzire ment kedvenc teóriája demonstrálásában, hogy mennél nagyobb az individualizmus, annál meddőbb a köz élete. Azonban igen haragos és veszekedő lett, ha így tették fel a kérdést, mert nem tekintette magát individualistának, hanem amit ő „Tory Kommunistának” hívott. Gazdaérdekeinek megfelelőleg védvám-párti volt s világos volt előtte, hogy Anglia jólétét a gabonavám mérhetetlenül elősegitené. Sokszor mondta: „3-4 shilling gabonavám és én nyereséggel gazdálkodhatnék birtokomon”.

Voltak Pendycenek egyéb bogarai is, melyekben nem volt annyira különálló. Ellenére volt a létező rend minden változásának; mindenről listát csinált és sohasem volt olyan boldog, mintha magáról, vagy birtokáról beszélhetett. Volt egy fekete spaniel kutyája, John nevű, hosszú fülű és még hosszabb orrú, melyet maga nevelt s az állat már alig tudott meglenni nélküle.

Mr. Pendyce megjelenése a régi iskolába volt való; egyenes és mozgékony, vékony pofaszakállal; néhány év óta már lógó bajuszt hordott s most kezdett őszülni. Nagy nyakkendőket és hosszú kabátokat viselt; dohányozni nem szokott.

Ott ült az ezüsttel és virággal megrakott asztalfőn a Hon. Mrs. Winlow és Mrs. Jaspar Bellew között; feltűnőbb és ellentétesebb szomszédokat nem kívánhatott volna. A természet e két egyformán magas, jó formájú és csinos asszony közt oly szakadékot teremtett, melyet a sovány alkatú Mr. Pendyce hiába iparkodott volna betölteni. Mint egy fagyos nap mosolya, Mrs. Winlow arcán állandóan ott derengett a lelkinyugalom, mely az angol arisztokrácia hamvasszőke típusának specialitása. Egy bizonyos kifejezésnélküliség rögtön meggyőzte a nézőt arról, hogy legjobb nevelésű nővel van dolga. Hogy mi következnék, ha vonásai valaha mégis kifejeznének valamit, lehetetlen megmondani. Megfogadta bonne-ja szavát: „Oh, Miss Truda, csak sose vágjon képeket! még úgy marad.” - S azóta is Gertrude Winlow, Honourable, úgy a maga, mint a férje révén, sohasem vágott képeket, még akkor sem, mint mondják, mikor a fia született. Mr. Pendyce másik oldalán pedig a meglepő Mrs. Bellewet látjuk, akire saját neme legelőkelőbb képviselői ösztönszerű ellenszenvvel tekintettek! Valóban, az ő helyzetében levő nőnek minden feltűnőt kerülnie kellene, s neki a természet máris túlságosan feltűnő külsőt adott. Az emberek azt mondták, hogy két év előtt csak azért vált el Bellew kapitánytól, mert megunták egymást. Azt is mondták, hogy határozottan fogadja Mr. Pendyce legidősebb fia, George udvarlását.

Ebéd előtt a szalonban, Lady Malden így szólt Mrs. Winlowhoz:

- Mrs. Bellew, mi van vele? Én sohase kedveltem. Egy nőnek az ő helyzetében óvatosabbnak kellene lennie. Nem is értem, miért hívják meg ide, mikor a férje még itt lakik „The Firs”-en. Azt hiszem, szűkösen is él és nem is próbálja rejtegetni. Szinte kalandornő már.

- Valami unokahúga Mrs. Pendyce-nak. Azok is rokonai mindenkinek. Oly unalmas. Az ember sohasem tudja... - felelte Mrs. Winlow.

Mire Lady Malden:

- Ösmerte mikor még itt élt? nem szeretem azokat a nőket, akik versenyt lovagolnak a férfiakkal. Mást se hallott az ember, mint hogy mit ugratott és hogy ugratta, és fogad és versenyre jár. Csodálnám, ha George Pendyce nem volna szerelmes belé. Nagyon is sokat találkoznak Londonban. Az ilyen nőnek a férfi mindig lépre megy.

Mr. Pendyce ott ült asztala fő helyén, hol minden vendég előtt, leánya gondos keze írásával irt menü állott, és levesét kanalazta.

- Ez a leves - fordult Mrs. Bellewhez, - igen emlékeztet engem megboldogult jó atyjára, aki nagyon szerette. Igen tiszteltem édesatyját - rendkívüli férfiú! Mindig mondtam, hogy ő volt a leghatározottabb jellemű ember, akit jó atyám ideje óta ösmertem, pedig ő a legnyakasabb ember volt a három királyságban.

Gyakran használta a „három királyság” kifejezést, néha még avval a kijelentéssel, hogy nagyanyja III. Richardtól származott, míg nagyapja a cornwalli óriásoktól - s még kicsinylő mosollyal tette hozzá, hogy egyik átdobott egyszer egy tehenet a falon.

- Kedves atyja nagyon is individualista volt, Mrs. Bellew. Ebben nagy tapasztalatom van birtokom kezelésénél, s úgy tapasztaltam, az individualista soha sincs megelégedve. Itt van pl. egy Peacock nevű, korlátolt, nyakas ember! Persze nem engedek neki. Ha lehetne, úgy tenne mint a régi időkben, és a maga feje szerint munkálná a farmját. Meg akarja venni tőlem. Azt mondja, már a nagyatyjáé volt: ilyen ember. gyűlölöm az individualizmust, tönkre teszi Angliát. Sehol se fog jobb házakat és gazdasági épületeket találni, mint az én földemen. Centralisatiót akarok. Azt hiszem tudja minek nevezem magam - Tory kommunistának. Szememben ez a jövő pártja. Atyjának ez volt a mottója: „Mindenki önmagáért.” Az nem való falura. Birtokos és bérlő együtt kell hogy dolgozzanak. Nem jön velünk szerdán Newmarketbe? George-nak igen szép lova fut - igen szép lova. Örülök, hogy nem játszik. Ha van valami, amit a legjobban gyűlölök, az a játék.

Mrs. Bellew oldalvást pillantott rá és telt, piros ajkain gúnyos mosoly jelent meg. De Mr. Pendyce-ot levese vette igénybe. Mire kész volt ismét felvenni a társalgás fonalát, az asszony már fiához beszélt és a Squire bosszankodva Mrs. Winlow felé fordult. Az ő figyelme teljes volt, automatikus; nem látszott magát túlságos belemélyedés által fárasztani és Mr. Pendyce megfelelő hallgatót talált benne.

- Változik az ország - mondta - naponta változik. Már a falusi ház se az, ami volt. Rajtunk, birtokosokon, nagy felelősség nyugszik. Ha mi nem állunk helyt, minden összedől.

Mi is lehetett kellemesebb, mint a falusi úri élet, az ő házában is, teljes tisztasága, elfoglalt tétlenségével, az illatos meleg s a friss levegő keverékével; teljes szellemi nyugalma és mindenfajta szenvedéstől való tökéletes és magától értetődő távolodásával és végre levesével - ezen szimbolikus, mindenek fölötti leves, melyet hizlalt állatok dús maradványaival készítettek.

Mr. Pendyce úgy vélte, hogy ez az egyetlen helyes élet, s akik élték, az egyedüli rendes emberek. Kötelességének tartotta ezt az életet élni, egyszerű, egészséges, de fényűző körforgásával, a saját hasznára való környezetben, hogy úgy mondjam, leves-tengertől véve körül. S hogy mégis léteznek milliószám a városban emberek, kik a falatot is sajnálják egymástól s egyre munka nélkül állnak, s egy helytelen állapot egyéb nyomasztó jelenségei, - valóban elszomorította. De éppoly kevéssé szerette a külvárosi életet, szűk, palatetős, oly nyomorúságosan egyforma házakban, hogy önálló ízlésű ember ránézni se bír. De dacára, hogy annyira kedvelte a falusi életet, nem volt gazdag ember, mert jövedelme alig haladta meg az évi 10,000 fontot.

Mint rendesen, úgy számították ki a szezon első vadászatát, hogy az utolsó Newmarket futamot megelőzze, mert Newmarket kellemetlen távolságban volt Worsted Skeynes-től. Mr. Pendyce szeretett ott megjelenni, mert, bár irtózott a játéktól, szívesen játszotta az olyan ember szerepét, aki a sportot saját magáért kedveli, s büszke volt rá, hogy fia olcsó áron oly jó lovat talált, mint úgy látszik az Ambler, s csak a sport kedvéért futtatja.

A vendégeket gondosan választották meg. Mrs. Winlow jobb oldalán Thomas Brandwhite ült (Brown and Brandwhite), kinek helyzetét a pénzvilágban muszáj volt tudomásul venni. Két falusi házzal s egy jachttal bírt. Hosszúkás, rosszkedvű arca volt, nagy bajusszal. A cégtől már visszavonult, s csak néhány részvénytársaság igazgatóságában vett részt. Mellette Mrs. Hussel Barter ült, kinek megható kifejezésű arca nem egy angol hölgyére emlékeztetett; nőkre, kik mindig elvégzik meglehetősen nehéz kötelességeiket s kiknek arca, hajdan rózsalevél színű, most hervadt s az éles levegő nagyon is kiszívta; tekintetük feszült és félénk, beszédük egyszerű és vonzó, közvetlen, kissé félénk, reménytelen és mégis vigasztaló; kik mindig körül vannak véve betegektől, gyermekektől, öregektől, kiket segíteniük kell, míg maguk még abban a helyzetben sem lesznek soha, hogy megengedhessék maguknak az összeroskadást. Ilyen volt Mrs. Hussel Barter, felesége a Reverendnek, ki holnap vadászni fog, de már a szerdai versenyen nem vesz részt. Az ő oldalán Gilbert Foxleigh ült, karcsú, szűkfejű ember, erős fehér fogakkal és mélyen fekvő szomjas szemekkel. Megyebeli családhoz tartozott, hol hat fiú van és sokat ért vadászterületek s fiatal, félvad lovak birtokosai szemében a mai világban, midőn egy Foxleigh kijelentése szerint már alig találni valakit, aki a lóhoz s puskához ért. Nem volt az a vad, szárnyas vagy hal, mire nem vadászott egyforma élvezettel s ügyességgel. Más kifogást nem lehetett ellene tenni, mint hogy jövedelme igen szűkös volt. Ma Mrs. Brandwhitet vezette be, kihez különben nagyon keveset beszélt, átengedve őt másik szomszédjának, Pendyce tábornoknak.

Ha egy évvel hamarabb született volna testvérénél, természetesen Charles Pendyceé lett volna Worsted Skeynes, míg helyette Horace ment volna a katonasághoz. Így aztán, észrevétlenül haladva előre, vezérőrnagyi ranggal ment penzióba. Ha még harmadik fivér is születik, az egyházban vár rá megfelelő állás, de másképen történt és így a papi jövedelem egy mellékágnak jutott. Hátulról nézve Charles és Horace között alig lehetett különbséget találni. Mindketten vékonyak és egyenesek voltak, kissé csapott vállúak, de Charles két oldalt választotta el haját s térdei már gyengülni kezdtek. Szemben azonban könnyű volt rájuk ösmerni, mivel a generális pofaszakálla kiszélesedett, míg el nem érte a bajuszát s úgy arcában, mint modorában formális, de elégedetlen tartózkodás fejeződött ki; mint individualistához illik, ki egész életében részese volt egy szisztémának, melyből a végén anélkül, hogy veszteségének tudatára jönne, valami határozatlan megbántottság érzésével került ki.

Nem nősült meg; tulajdonképen fölöslegesnek találta, mivel Horace úgy is egy évvel hamarabb startolt nála, s egy inassal clubja tőszomszédságában, Pall Mallban tartott lakást.

Lady Maldenben, kit ebédhez vezetett volt, W. Skeynes jó asszonyt s előkelő személyiséget látott vendégül, kinek teái a londoni munkások számára híresek voltak. Egy munkás sem távozott onnan anélkül, hogy egészséges tiszteletet ne érezzen iránta. Valóban olyan asszony volt, akivel szemben senki sohasem fog magának semmit megengedni. Előkelő egyházi személyiség leánya volt s akkor festett legjobban, ha ült, lábai kissé kurták lévén. Az arca üde volt szája nagy és határozott, orra jóformájú, haja sötét. Mindig határozott hangon beszélt s nem nagyon mérte szavait. Férje, Sir James, neki köszönhette reakciós nézeteit a nőkérdésben.

Az asztal alsó sarkán a Hon. Geoffrey Winlow éppen a Balkánról beszélt háziasszonyával, honnan most tért vissza. Csinos, szabályos, normann típusú vonásai, kifejezése jóízű és intelligens volt. Modora könnyű és kellemes, csak néha tűnt fel, hogy ideái legnagyobb rendben lévén, nem igen kívánja, hogy helyesbítsék. Atyja Lord Montrossor, ki Coldinghamon, hat mérföldnyire ide, székelt, bizonyára annak idején neki engedi majd át helyét a Lordok házában.

Mellette már Mrs. Pendyce ült. E hölgy arcképe a szoba végében, a büfé felett függött s bár divatos festő műve, valamit mégis megtartott abból a sajátosságból, ami most húsz év után is ott derengett arcán. Már nem volt fiatal és sötét haja őszbe vegyült; de öreg sem volt, mert már 19 éves korában férjhez adták s most csak 52 volt. Arca kissé hosszas és igen halvány, sötét, erősen ívelt szemöldökei könnyen fölhúzottak. Szeme sötét szürke, csaknem fekete, mivel a pupillái, ha föl volt izgatva, kitágultak; ajkai nagyon kevéssé nyitva s így a szemek és a száj kifejezése szinte meghatóan szelíd volt, meghatóan várakozásteljes. De nem ez volt az az említett sajátosság; az valami külső jele volt a veleszületett érzéknek, hogy nincs szűksége kérni valamit, mert ösztönszerű hite, hogy már megvan mindene. Ezen s hosszú, áttetsző kezein az emberek megismerhették, hogy Totteridge születésű. Beszéde, mely kissé lassú volt, valami lényegtelen s éppen nem kellemetlen beszédhibával, meg az, hogy félig szemeire bocsátja pilláit, mi már második természetévé vált, megerősítették azt a benyomást. Keblén gyönyörű régi csipke emelkedett.

A másik oldalon Sir James Malden és Bee Pendyce (a legidősebb leány) lovakról és vadászatról beszéltek. Bee, ha rajta állt, ritkán beszélt valami másról. Arca kellemes és jólelkű volt, de nem igen csinos s ennek úgy látszik igen tudatában volt; kissé félénk, s mindig szolgálatkész mások iránt. Sir James szürke pofaszakállas, ráncos, éles arcú úr, régi kenti famíliából származott, mely Cambridgeshire-be vándorolt ki. Vadászterületét rendkívül gondozta; különben békebíró is volt, önkéntes csapat kapitánya, nagy egyházi ember és réme a vadorzóknak. Mivel feleségétől kissé félt, mint említettük, reakciós volt.

Végre Miss Pendyce mellett Reverend Hussel Barter következett, ki holnap résztveend ugyan a vadászaton, de a szerdai versenyen már nem. Worsted Skeynes rektora nem volt magas ember s a gondolkozás kissé már megkopaszította homlokát. Széles, egyenes vonalú arca friss volt, simára borotvált s metszésben a György korabeli arcképekhez hasonló. Egész megjelenésében volt valami parancsoló és hangja, hála a megszokásnak, hogy a szószékről beszéljen, olyan erős volt, hogy valóban a meghitt beszélgetését is alig lehetett meg nem hallani. De talán nem is volt ellenére, hogy bizalmas közléseire is ügyeljenek. Bizonyos szempontból tényleg tipikus volt. Nem szerette a bizonytalanságot, határozatlanságot, engedékenységet, kivéve persze az ő nézetei iránt. Képzelőtehetséggel szemben bizalmatlan volt. Igen világosan látta kötelességeit az életben, másét talán még világosabban s nem erősítette meg híveit abban, hogy a maguk fejével gondolkodjanak. Veszélyesnek találta ezt a szokást. Nézeteiben szókimondó volt s ha valakiben hibát talált, mindjárt úgy beszélt róla: „olyan ember”, „jellemtelen egyén”, - oly meggyőződéssel, hogy nem maradt más hátra, mint az illető immoralitását bebizonyítva látni. Közvetlen, friss beszédmodora volt s kedvelték is jó krikettező, még jobb halász s ügyes vadász létére, bár ahogy mondta, tulajdonképen nem volt ideje vadászni.

Ámbár nem avatkozott anyagi dolgokba, egészséges szemmel ügyelt hívei irányzatára, s különösen arra hívta fel őket, hogy a meglevő rendet támogassák, Angolországot s az angol egyházat. Parókiája örökös volt s szerencsére volt egy kis magánvagyona is nagy családja részére. Ma Norah volt asztalszomszédja, a fiatalabbik Pendyce-leány, kerek, nyílt arcú és határozottabb modorú a nővérénél. A lány jobbján a legidősebb fivére, George ült, középnagyságú, barnára sült, sima képű fiatalember, szürke szemekkel és határozott szájjal. Föltünés nélkül, kifogástalanul öltözködött; ilyen embert a nappal és az éjjel minden órájában láthatni a Piccadillyn. A gárdához szánták, de nem sikerült letennie a vizsgákat, bár ennek nem ő volt az oka, hanem veleszületett képtelensége a helyesírásra. Ha ő lett volna fiatalabb fivére, Gerald, természetesen, híven a tradíciókhoz, mégis belépett volna a hadseregbe, míg Gerald (most Pendyce kapitány) esetleg megbukik. George így Londonban élt, clubjában, 600 font évjáradékkal s többnyire egy nagy ablak előtt ült a Ruff’s Turfvezetőjét tanulmányozva.

Most felnézett a menüről s lopva tekintett körül. Helen Bellew most éppen apjához beszélt; fehér válla kissé elfordult tőle. George igen büszke volt ugyan önuralmára, de azért sajátságos vágyakozás látszott arcán. S valóban be kellett látni, hogy igazuk van azoknak, kik az asszonyt nagyon is szépnek találták helyzetéhez. Magas, hajlékony, telt alakja volt, még teltebb mióta nem vadászott. Széles, alacsony homlokára lágyan hullott különösen fényes haja. Szája egy kevéssé érzéki volt; arca felső része tán egy kissé széles, de a szemek csodálatosak - jeges szürkék, néha csaknem zöldek s mindig tündöklők a hosszú pillák alatt. George tekintetében volt valami patetikus, mint mikor valaki akaratán kívül kényszerül odanézni.

Igy ment ez egész nyáron s még most sem tudta hányadán van. Néha úgy bánt vele az asszony, mintha kedvelné, máskor meg mintha semmi reménye sem volna. S így halálos komollyá vált, amit játéknak kezdett. Vége volt a lélek ama nyugalmának, mely szinte az élet maga, s másra se tudott gondolni, mint ő rá. Olyan asszony volt-e, aki a férfiak csodálatából él és semmit sem ád érte? Vagy csak várt, míg biztosabb lesz hódításában? Százszor kérdezte ezt, ébren a sötétben, az imádott arctól. Neki, George Pendyce-nek, nagyvilági, nélkülözéshez nem szokott embernek, kinek egyszerű jelmondata „élj és élvezz”, az ilyen, pillanatokra sem szűnő vágyakozás valami szörnyűséges volt; noha éppoly kevéssé lehetett el nélküle, mint étel és ital nélkül, s a végét sem látta. Ösmerte ugyan the Firs-en a hajtóvadászatokról, de szenvedélye csak a nyáron - hirtelen, egy báli flört után keletkezett.

A nagyvilági ember nem igen végez pszichológiai tanulmányokat saját magán, hanem megható egyszerűséggel fogadja helyzetét. Éhes, tehát meg kell, hogy etessék. Szomjas, innia kell. De miért éhes, mikor lett éhes - ezt meggondolni már nem szokása. Nem nézte a dolog etikai oldalát; az, hogy meghódítson egy elvált asszonyt, ki távol élt az urától, nem ellenkezett erkölcsi felfogásával. Hogy mi lehet belőle - mind a kellemetlen lehetőségeket a jövőre bízta. Nyugtalanságának oka sokkal közelfekvőbb, sokkal primitívebb s egyszerűbb volt; úgy érezte, hogy elviszi a rohanó ár s már nem képes megállni.

- Ah igen, kínos eset, főleg Sweetenhamékra nézve! A fiatalembernek el kellett hagyni a hadsereget. Nem tudom, mit gondolt az öreg úr? Látnia kellett, hogy fia benne van a dologban. Úgy hiszem Bethany volt az egyetlen, aki nem vett észre semmit. Kétségkívül Lady Roset nagyon kell hibáztatni.

Így beszélt Mr. Pendyce.

Mrs. Bellew mosolygott.

- Szimpátiám Lady Rose részén van. Mit szól hozzá, George?

George összehúzta a szemét.

- Mindig szamárnak tartottam Bethanyt.

- George - szólt apja - erkölcstelen ember. Minden fiatalember az, napról-napra feltűnőbb ez. Nem vadászik már, nagyságos asszony?

Mrs. Bellew sóhajtott.

- Az ember nem vadászik, ha nincs miből!...

- Ah igen, Londonban él most. London mindenkit elront. Az emberek már nem érdeklődnek úgy a vadászat és a gazdaság iránt, mint azelőtt. Georget már nem tudom ide se kapni. Nem mintha anyámasszony katonáját csinálnék belőle. Fiatal ember, fiatal ember!

S így megállapítva a természet törvényeit, a Squire ismét kése s villájához fordult.

De sem Mrs. Bellew, sem George nem követték példáját. Az egyik tányérjára nézett, enyhe mosollyal ajkai körül, de a másik nem mosolygott; szemeiben, melyek apjáról Mrs. Bellewre, s Mrs. Bellewről anyjára vándoroltak, szinte haragos kívánás tükröződött. S mintha mindez arcok, virágok és gyümölcsökön át is titkos áram érintette volna, Mrs. Pendyce gyöngéden bólintott fia felé.

II.
A vadászat

Mr. Pendyce a reggeliző asztal fején ült és metodikusan étkezett. Kissé csendes volt, mint férfiúhoz illő, ki épp most olvasta föl a családi imát, de e csendben, s a jobbján levő, félig felbontott levélcsomagban volt valami autokrata vonás.

„Ne törődjetek a formákkal - tegyétek ami tetszik, öltözködjetek ahogy tetszik, üljetek ahol tetszik, egyetek amit tetszik, igyatok kávét vagy teát, de” - szemének minden pillantása, kevés szavú, kedélytelen beszéde mind azt látszott ismételni: de...

Az asztal alsó végén, egy ezüst urna mögött, mely kedvesen füstölgött, Mrs. Pendyce ült. Kezei szünet nélkül dolgoztak a csészék között, halkan beszélt közben, olyasmiről, ami soha semmi vonatkozással nem volt ő rá. Előtte, félretolva s teljesen elhanyagoltan, egy darabka kiszáradt pirított kenyér feküdt egy kis tányéron. Kétszer már a kezébe vette volt s egy kis vajat kent a végébe, s megint visszatette. Egyszer megpihent kissé és Mrs. Bellewen nyugvó pillantása azt látszott mondani „mily bájos ma!” S kézbe véve a cukorcsiptetőt, újra kezdte.

A hosszú, fehérrel lebontott tálaló asztalon mindenféle ételek állottak, melyeket csak olyanok asztalán találunk, kik abban a helyzetben vannak, hogy állatokat kizárólag saját fogyasztásukra tenyészthessenek. E hús-sorozat egyik végében egy nagy vadpástétom állt, háromszögletű bevágással tésztáján, a másikon két ovális tálon, négy hideg fogoly a rombolás különböző stádiumaiban. Mögöttük egy áttört művű ezüst kosárban három fürt fekete, egy fürt fehér szőlő, az ezüst ollóval, mely ugyan nem használódott (igen életlen lévén), de amely a Totteridge ezüsthöz tartozott s címerükkel volt jelölve.

Cselédség nem volt a szobában, de egyszer-másszor kinyílt az ajtó és behoztak valamit, mi által megerősödött a föltevés, hogy mögötte emberek gyűltek össze s csak hívásra várnak. Mintha Mr. Pendyce azt mondaná: „Legalább is udvarmester és két inas szolgálhatna fel, de Önök itt egyszerű falusi házban vannak.”

Néha egy férfivendég, szalvétával a kezében fölállt és így szólt egy hölgyhöz: „Hozhatok Önnek valamit a büféről?” S ha visszautasították, ment és megtöltötte saját tányérját. Három kutya - két foxi és egy elaggott skye - kényelmetlenül jártak körbe, a vendégek szalvétáit szagolgatva. A beszéd zümmögéséből ilyesmi volt kivehető: „Pompás állás az az erdőszélen!” „Emlékszel a szalonkára, mely előtted szállt fel tavaly, Jerry?” „Dick-Dick, gyere, mutasd meg mit tudsz?” „Nem szabad hozzá nyúlni - igy, jó kutya!” Mr. Pendyce lábainál, széke mellett, honnan jól láthatta mit esznek, John, a spaniel hevert, s néha Mr. Pendyce, kis darabkát fogva ujja közé, így szólt:

- John! - Reggelizzék jól, Sir James; mindig mondom, hogy az az ember, ki csak félig reggelizett, nem ér semmit.

És Mrs. Pendyce felvont szemöldökökkel, aggódva nézett végig az asztalon, halkan kérdezve: „Másik csészét?... parancsoljon... cukrot?”

Mikor mindenki befejezte, csönd lett, mintha mindenki szívesen hagyná ott az ételt, akárcsak valami illetlen dolgot művelt volna. Végre Mr. Pendyce is elkészült utolsó fürtjével és száját törölve szólt:

- Még egy negyedórájuk van uraim, negyedtizenegykor indulunk.

Mrs. Pendyce ülve maradt, bizonytalan, ironikus mosollyal; egy harapást evett a most már rágós kenyeréből, odaadta a többit a „drága kutyáknak” és fiát hívta.

- George, új vadásznyakkendőre volna szűkséged édes fiam, ez a zöld egészen fakó már. Már régen akartam selymet hozatni hozzá. Mi hír lovadról ma?

- Igen, Blacksmith azt mondta a legjobb formában van.

- Annyira remélem, hogy megnyeri ezt a versenyt a számodra. Hubert bátyád négyezer fontot vesztett a Rutlandshire-en. Jól emlékszem, apánk meg kellett, hogy fizesse, úgy örülök, hogy nem fogadsz!

- De hiszen fogadok, anyám.

- Remélem, nem sokat? az istenért, ne mondd meg apádnak; olyan, mint minden Pendyce, nem szeret kockáztatni.

- Hiszen én se szeretek, jó anyám, de itt igazán nincs veszély. Sok pénzt nyerhetek semmivel.

- De helyes ez, George?

- Hogyne volna helyes.

- Oh, nem értem... - Mrs. Pendyce lesütötte a szemét, fehér arca elpirult kissé, ismét felnézett és gyorsan mondta: - Oh George, én szerettem volna egy kicsit megfogadni a lovadat... csak egy arannyal...

George társadalmi nézetei nem engedték meg, hogy meg legyen hatva. Mosolygott.

- Helyes mama, majd megteszem neked. Nyolc lesz az egyhez.

- Annyit jelent, hogy ha nyer, nyolcat kapok?

George bólintott.

- Talán lehetne két arany is; egyet veszíteni olyan kevés és én úgy szeretném, ha nyernél. Nézd, nem bájos Helen Bellew ma reggel? Valóban elragadó, ha asszony reggel a legcsinosabb.

George elfordult, hogy elrejtse pirulását.

- Nagyon üde...

Mr. Pendyce ránézett, felvont szemöldökei egy csöpp kérdezősködést árultak el.

- Nem tartalak vissza drágám? Még elkésel.

Mr. Pendyce régimódi vadász volt s még tartott pointereket, ámbár semmi hasznukat sem vette; épp úgy ellenére volt a két puska használata. Azt szokta mondani:

- Ha valaki itt akar vadászni, meg kell elégednie egy puskával, ahogy szegény apámnak én előttem is elég volt. Azért jó napja lesz, de hajtóvadászatra ne számítson, nálam nincs mészárlás.

Nagyon szerette a madarakat. Bogara volt s üveg alatt hihetetlen mennyiségben gyűjtötte össze a kiveszőben levő fajtákat és igazi Pendyce módján szinte azt hitte, jót tesz velük, hogy így bemutatja őket a világnak, mely nemsokára nem láthatja élve őket. Azt kívánta, hogy gyűjteménye a hitbizományhoz tartozzék és fiára szálljon s ő utána fiának fiára. Némelyik ritka madarát maga lőtte, fiatal korában kizárólag ezért utazván távol országokba, de a többit megvásárolni kényszerült. Könyvtárában nagy mennyiségű könyv sorakozott kizárólag ez érdekfeszitő témáról és ritka madártojás-gyűjteménye egyike volt a legszebbeknek Angliában. Különösen egyre volt büszke, mely a legutolsó volt egy bizonyos fajtából. „Jó öreg skót inasom, Angus, a fészekből szedte” szokta mondani „ez az egy tojás volt csak benne; a fajtája kiveszett már,” tette még hozzá, barna, finom, feketés szőröcskékkel borított kezével gyöngéden játszogatva a törékeny, porcelánszerű tojáshéjjal.

Valóban szerette a madarakat, utálta a kocavadászokat, meg a durva, tudatlan népséget, kik csupa ostobaságból könnyelműen pusztítják a kócsagos gémet, s más ritka madarat s még csak gyűjteményük sincs. „Meg kellene verni őket”, szokta mondani, mivel úgy vélekedett, hogy az ilyen állatot csak felhatalmazásra és választással szabad ölni - valami idegen országban vagy a brit szigetek valami félreeső helyén. Tényleg jellemző volt Pendyce-ra, hogy ha valami ritka tollas vendég mutatkozott földjén, valóságos eseményszámba ment; mindenki arról beszélt s legnagyobb gonddal iparkodott életben tartani, abban a reményben, hogy fiókát nevel és átmegy a hitbizományba, de ha tudták róla, hogy a Mr. Fuller, vagy Lord Quarriman szomszédos uradalmába tartozó és komoly volt a veszély, hogy visszarepül, hamar lelőtték és kitömették, csakhogy megőrizzék az utókornak. Ha aztán összeakadt valakivel, akinek ugyanaz a bogara volt, hetekre elvesztette a kedvét és megkettőztette fáradozását, hogy még ritkább példánnyal gyarapíthassa gyűjteményét.

Precízen dolgozta ki intézkedéseit a vadászatra. Egy kalapba bedobták a vendégek neveit, kis papiros szeletkékre írva, s egyenkint kihúztak; s ezt ő mindig maga végezte. A ház jobb szárnya mögött még szemügyre vette a hajtókat, kik hosszú vesszőkkel kezükben, kifejezéstelen arccal vonultak el előtte. Még öt percnyi rendelkezés és indulhattak a puskások; mindenki maga vitte fegyverét s elégséges töltést az első fordulóra.

A füvek fölé ködös ragyogás borult, ahogy a nap fölszántotta a nehéz harmatot; rejteket keresve rigók szökdöstek s a varjak békésen károgtak a vén kőrisfákon. Egy öreg ember hajtotta csendesen Mr. Pendyce saját rendelkezései szerint készült kocsit, hosszú szőrű lóval, az első találkozóhely felé.

George, zsebeibe mélyesztett kézzel, hátramaradt, magába szíva a csendes nap örömét, a halk, oly tisztán vidám madárhangokat, kórusát az erdőknek. Feléje szállt a mezők illata.

- Milyen szép vadászó nap - gondolta.

A Squire közeledett fia felé. Ruháját gondosan úgy választotta, hogy a madarak ne vegyék észre; bőrgamáslit és saját találmányú szellőző lyukakkal ellátott sapkát viselt. Vele jött John, a spaniel, kinek madárgyűjtő passziója nem maradt el uráé mögött.

- A végében állsz, George - mondta - ...jó magasra röpülnek majd nálad...

George kitapogatta lábával a földet, egy szem port fújt le puskája csövéről s az olaj illata jóleső nyugtalansággal töltötte el. Mindent feledett, még Helent is. A csöndben távoli hangok szálltak feléje; a napban selymesen csillant meg egy fácánkakas tollazata, laposan szállt fel a zöld és arany sűrűben, balra fordult és eltűnt a bokrok közt. A magasban néhány galamb vonult el. A fák közt megkezdődött a botütések zöreje s nagy lármával felkelt az első fácán. George felkapta a puskáját és lőtt. A madár mintha megállt volna a levegőben; előre esett és fejest zuhant a magas fűbe. Ott feküdt a napban a madár hulla és George ajkán diadalmas mosoly játszott. Eltöltötte az életnek öröme.

Vadászat közben a Squire valami szellemi jegyzőkönyvbe szokta rögzíteni benyomásait. Emlékébe véste azokat, kik elhibázták vagy késve vették célba a madarakat; vagy annyi serétet lőttek belé, hogy nem volt már semmi értéke; azokat is, kik eltörték a nyúl lábát, hogy a szegény állat sirt, mint egy megkínzott gyerek - mit sok férfi nem tűr - meg azokat, akik hírnevük érdekében maguknak tulajdonították a más vadját is, vagy képzelt öldöklésekről beszéltek; végre azokat, kik nagyon is szívesen lőtték el a prédát a szomszéd orra elől, vagy nem csak egy hajtó lábát találták el. Szemben e tényekkel, bár öntudatlanul, följegyzett el nem tagadható társadalmi tényeket is, pl. Winlow atyjának rangját; Sir James Malden területét, mit végre is le kell vadászni; Brandwhite pénzügyi helyzetét, az anglikán egyház fontosságát s azt, hogy Pendyce tábornok közeli rokona. Csak Foxleigh-jal szemben nem volt szűkség mindezekre. Mert Foxleigh a legnagyobb precizitással pusztított mindent, ami keze ügyébe került - szerencséje, mert sem állása, sem címe, sem vadászterületei, sem egyházi rangja nem volt. De a földesúr számításba vette az örömet is, hogy mindenkit jó sportban részesít, mert alapjában véve jólelkű ember volt.

A nap már az erdő mögé csúszott, mire a puskások az utolsó hajtásra készültek. könnyű fafüst szállt fel a mélyedésben levő vadőrházból, melyen az utolsó crimson rózsák tarkálltak a vadszőlő barna indái közt. Már nem volt semmi nesz, mint az a halk mozgása a levegőnek, távoli ember- és állathangok, ami sohasem hal el egészen a falusi estén. Magasan az erdő felett néhány megriasztott galamb kerengett még, de más élet sehol; csak egy rézsutos sugár lopózott a lomb közé és megcsillogtatta a hervadó leveleket, míg az erdő bűvös fényben remegett. Egy sebesült házinyúl menekült ki a ragyogásból, hogy elpusztuljon. Ott feküdt egy kis gyephalom oldalán, maga alá húzva hátsó lábait, míg az elsőket felemelte, mint egy imádkozó gyermek. Már mozdulatlan volt, mint a halál; csak a szelíd barna szeme élt. És ez a szegény, szelíd szem panasz nélkül, engedelmesen, tudatlanul visszatért most az anyaföldhöz. Odakerül még Foxleigh is egyszer, kérdezve majd a természetet, miért ölte meg őt.

III.
Boldog óra

Tea és diner közötti óra volt, mikor az udvarház szelleme, jó lelkiösmerete tudatában, félálomban pihen.

George Pendyce, megfürödve és átöltözve, a dohányzóba vonult fogadás-könyvével és helyet foglalt egy nagy karosszékben. Itt, az irodalomnak szentelt sarokban, mit egy nagy bőr-ellenző védett a léghuzamtól és a csendháborítóktól, szépen elszenderedett.

Keresztbe tett lábakkal, állát kezébe téve, csinos alakját elpihentetve, szappanillatot terjesztett, mintha ebben a teljes békességben lelke természetes atmoszféráját lehelné ki. Álomország szélén szelleme ambiciózus és lovagias gerjedelmekkel játszott, ami egy a szabadban eltöltött hosszú nap utáni fizikai jóérzés természetes következménye - a biztonságnak minden kellemetlenség és veszedelemtől. Hangok riasztották fel.

- George nem rossz puskás.

- De utoljára skandalózusan rossz volt. Mrs. Bellew volt vele. Akárcsak a füst, úgy vonultak el felette s egy tollat se görbített meg.

Winlow hangja volt. Csend, majd Thomas Brandwhite:

- Hiba az asszonyokat odaengedni. Én sohase teszem. És ön, Sir James?

- Helytelen, - nagyon helytelen.

Nevetés... Thomas Brandwhite hallatta az olyan ember nevetését, aki sohasem egészen biztos magában.

- Veszett ember az a Bellew. Nem is hívják máskép errefelé. Iszik, mint a hal és úgy lovagol, mint egy ördög. Észrevettem, hogy minden vadászatkedvelő vidéken van egy ilyen pár ember. Látta már? Magas vállú, fehérképű legény, apró, sötét szemmel és veres bajusszal.

- Fiatal asszony még?

- Harminc, harminckettő.

- Miért nem fértek össze?

Egy meggyújtott gyufa sistergett.

- A vak is látja, hogy szereti, ha bámulják, nem az első asszony, akit az tesz tönkre.

Ismét Winlow közönyös hangja.

- Azt hiszem, gyerekük is volt s azután meghalt. Azután volt is valami história, de senkise tudta persze az igazat. Bellew el kellett, hogy hagyja az ezredet. Az asszony nagyon szeszélyes, úgy mondják és semmit se talál eléggé izgatónak; fő, hogy vékony jégen iringáljon s egy férfi utána. S ha nehezebb a szegény ördög nála, beszakad alatta.

- Ilyen volt az öreg Cheriton is, az apja. Ösmertem a clubból; amolyan régi módi földes úr, hatvanéves korában még megnősült és nyolcvan évvel maradt özvegyen. „Claret és Piquet”-nek hívták és több gyereke született rózsabokorban, mint bárkinek Devonshire-ben. Egy héttel a halála előtt még láttam félaranyas pointtel játszani. Vérükben van. És vajon mit nyom George?... Ha... ha...

- Nincs mit nevetni, Brandwhite. Még van idő egy játszmára ebéd előtt; Winlow, ha úgy tetszik.

Székeket toltak hátra, léptek hallatszottak és bezárult az ajtó. George ismét egyedül volt, piros foltok égtek az arcán. Vége volt az előbbi jóérzésnek, felkelt, kijött búvóhelyéből s föl-alá járt a tigrisbőrön a tűz előtt. Cigarettára gyújtott, eldobta és másikat vett.

Beszakad alatta a jég? ez meg nem állítja, se a beszédük, se a gúnyolódásuk; csak annál jobban beleviszi.

A második cigarettát is elhajította. Szokatlan volt neki a szalonba menni ilyenkor, de ment.