Francine Rivers

Az igazi kincs

részlet

HARMAT Budapest, 2024

Originally published in the U.S.A under the title:

The Lady’s Mine

Copyright © 2022 by Francine Rivers. All rights reserved.

Published by arrangement with Browne & Miller Literary Associates, LLC.

A magyar kiadás a Browne & Miller Literary Associates, LLC-vel kötött megállapodás alapján jelent meg. Minden jog fenntartva.

Hungarian edition © Harmat Kiadó, 2024

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Csiszér-Kiss Erzsébet Janka

A fordítást az eredetivel összevetette: Karakai Eszter

ISBN (epub) 978 963 288 881 1

ISBN (mobi) 978 963 288 882 8

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

Cover design and photographs are the property of their respective copyright holders listed in the original edition.

Borítóadaptáció: Müller Péter

A bibliai idézeteket az új fordítású Biblia javított kiadásából vettük át
(Budapest: Kálvin, 2019).

Legjobb barátomnak és életem szerelmének,

Rick Riversnek.

Az életünk egy újabb és újabb

meglepetésekkel teli kaland.

Tiszta és szeplőtlen kegyesség az Isten és Atya előtt ez:

meglátogatni az árvákat és az özvegyeket nyomorúságukban,

és tisztán megőrizni az embernek önmagát a világtól.

Jakab 1,27

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szívből jövő és őszinte hálával tartozom a következő embereknek:

Danielle Egan-Millernek a Browne and Miller Literary Associatestől, szorgalmas, sokoldalú, megbízható ügynökömnek, aki megóv az örökké változó piac és média okozta stressztől. Mindig is sokkal többet nyújtottál annál, mint amennyit egy ügynöktől elvárna az ember.

Kathy Olsonnak, éles szemű, találékony szerkesztőmnek, aki mindig megmenti a történeteimet a túlmagyarázástól és a lineáris szerkezettől. Úgy szeretek veled dolgozni!

Karen Watsonnak, a kiadómnak és a kezdő írók tanácsadójának: te bátorítottál már a kezdetektől fogva.

A coeur d’alene-i ötletelőknek: Brandilyn Collinsak, Tammy Alexandernek, Karen Ballnak, Gayle DeSalles-nak, Sharon Dunn-nak, Tricia Goyernek, Robin Lee Hatchernek, Sunni Jeffersnek, Sandy Sheppardnek és Janet Ulbrightnak. Hihetetlenül tehetséges írók vagytok mindannyian, akikkel együtt osztozhatok az írói lét örömeiben és bosszankodásaiban. Amikor csak elakadtam, ti ott voltatok a Zoom túloldalán, hogy megosszátok velem az ötleteiteket és megoldásaitokat. Királyak vagytok!

Kedves kis barátaimnak: Claudia Millericknek, Erin Briggsnek, Kitty Briggsnek, Christy Hossnak, Jackie Tisthammernek, Lynette Wintersnek. Ti inspiráltatok és bátorítottatok már a legelső naptól fogva.

Előolvasómnak és állandó támogatómnak: Colleen Shine Phillipsnek az éleslátásodért és bölcsességedért.

Legjobb barátomnak és életem szerelmének, Rick Riversnek. Köszönöm, hogy türelmesen végighallgatod, amikor egy történetről mesélek (és mesélek és mesélek). Bevallom, való igaz, hogy akár negyvenöt percen keresztül is tudnék beszélni egy harmincperces műsorról.

Isten áldjon mindannyiótokat!

1

Észak-Kalifornia, 1875

Kathryn karikás szemmel és fájó háttal ült a postakocsin, és ismételten igyekezett megkapaszkodni valamiben, miközben rázkódva haladtak előre a hepehupás szakaszon. A másodosztályon megtett transzkontinentális vonatút mostanra százszorta kényelmesebbnek tűnt, mint a zötykölődés az ismeretlen jövőbe ezen a nyikorgó szerkezeten. Kétnapnyi kínszenvedésen volt túl, és két olyan éjszakán, melyet egy deszkákból összetákolt alvóhelyen, egy teljesen elhasznált takaró alatt töltött. Vacsorára pörköltnek látszó ételt szolgáltak fel neki – a fogadós nem volt hajlandó elárulni, milyen húsból készült az étek –, reggelire pedig üres zabkását.

Talán bölcsebb lett volna néhány napot Truckee-ban maradni, ahol leszállt a vonatról, mielőtt útja utolsó állomása felé vette volna az irányt. Lehetőségei azonban igencsak korlátozottak voltak: vagy továbbindul, vagy még egy hetet vár a következő kocsiig. A várakozást mindazonáltal nem engedhette meg magának, mert a vadnyugati városban több kocsma sorakozott, mint fogadó, és azok is túl drágának bizonyultak. Arról nem is beszélve, hogy mekkora döbbenetet keltett benne a település. A lakosság nagy része bányászokból, favágókból és vasutasokból állt, nőket pedig meglepő módon csak elvétve látott. Azelőtt még sosem látott kínai embert, bár olvasta, hogy ezrével szelték át a Csendes-óceánt, és hajlandóak voltak a szokásosnál jóval alacsonyabb bérért elvégezni a veszélyes munkát a vasútvonal kiépítésénél. A Sierra Nevada hegység szikláinak felrobbantására és kivésésére kaptak megbízást, hogy aztán ott roboghasson tovább a gőzös. Most, hogy ez a hatalmas munka befejeződött, a semmibe vett bevándorlóknak más lehetőségek után kellett kutatniuk, hogy megkeressék a mindennapi betevőjüket. Kathryn ekkor, az állomáson találkozott először kínaival. Miután leszállt a vonatról, fel is fogadott egyet, hogy utazóládáját egy számára megfelelő szállásra vigye. Az alacsony termetű és szikár idegen tüstént felpakolta Kathryn útipoggyászát rozoga kocsijára, és úgy vágtázott előre, hogy a lány nem tudta felvenni vele a versenyt.

Ahogy a férfi után loholt, Kathrynnek folyamatosan kerülgetnie kellett a lócitromkupacokat és pocsolyákat, miközben azon bosszankodott, micsoda körülmények közé került. Ráadásul az utcán ácsorgó férfiak is megbámulták. Csak néhány nőt pillantott meg, de egyikük öltözéke sem volt olyan elegáns, mint az övé, így hát ők is bámulták. Kathryn végre utolérte futárát egy folyóparti szállónál. Ahogy belépett az ajtón, az előcsarnokra, amely szintén tele volt férfiakkal, hirtelen csend telepedett. Igyekezett figyelmen kívül hagyni őket, egyenesen a portához lépett, és kért magának egy szobát. Úgy vágyott már egy kis nyugalomra, egy forró fürdőre, egy finom ételre és egy jó puha ágyra! Hét napot töltött egy utaskocsiban, így a fülében még mindig csengett a síneken futó kerekek állandó zakatolása. A gőzös kéménye izzó hamut és parazsat okádott ki magából, egyenesen az ő kocsijának ablakán keresztül találva magának utat, hogy aztán apró lyukakat égessen Kathryn ruhaegyüttesének sötétzöld anyagán. A vonat csak szénért és vízért állt meg, éppen csak egy étkezésre elegendő időt engedve a helyi fogadóban.

Kathryn hordára felcipelte az utazóládát az emeletre, majd bevitte egy kis szobába, ahol nem volt más, csupán egy ágy és egy asztal, azon pedig egy kancsó víz állt. Bár a lányt elöntötte a csalódottság, túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy visszatérjen a földszintre egy jobb szobát kérni, így végül csak kibontotta kalapja szalagját, és elterült az ágyon. Azt álmodta, hogy újra Bostonban van, a Hyland–Pershing-kastélyban, és az egyik emeleti lakosztály ajtajában álldogál. Anyja sugárzó boldogsággal gügyögött újszülött fiának, Kathryn mostohaapja pedig a baldachinos ágy szélén ült, és büszke mosoly húzódott amúgy mogorva arcán. Amikor azonban Kathryn megszólalt, egyikőjük sem hallotta. Ott állt ő, az örökségtől megfosztott lány, és figyelte szülei örömét, miközben azon gondolkozott, vajon máris elfelejtették-e.

Könnyek közt ébredt fel a ragyogó nappal együtt. Még igencsak kába volt, amikor kikelt az ágyból, és nem tudta pontosan, hol van. Ruhája meggyűrődött, haja összeborzolódott, gyomra pedig szakadatlanul korgott, emlékeztetve őt arra, hogy az előző napi ebéd óta semmit nem evett. Jéghideg vizet öntött egy tálba, és megmosta az arcát. Mennyire vágyott egy forró fürdőre! De bizony milyen drága lehet felcipeltetni egy dézsát az emeletre, és megtöltetni forró vízzel… Levetette és összehajtogatta az utazásra magára öltött együttest, és felvett egy Dolly Varden ruhát, amelyet nem sokkal azelőtt kapott, hogy megtudta, Kaliforniába kell utaznia.

A szálló étkezője már nyitva állt, azonban majdhogynem üresen tátongott. Tojásrántottát kért szalonnával és kisütött burgonyával, utána pedig lekváros kekszet evett. Immár teli gyomorral lépett a portáshoz, aki megmutatta neki, hogy a vágyott szolgáltatást a szomszédos fürdőben találja, azonban amint meglátta a várakozó férfiak kígyózó sorát, azonnal tudta, hogy nem biztonságos itt fürdőt vennie egy hölgynek. Csüggedten indult tehát vissza a vonatállomásra, hogy megszervezze az utazását Calvadába. A bejárat előtt egy postakocsi befogott lovakkal várta következő útját.

– Calvada? – Az intéző megrázta a fejét. – Még csak nem is hallottam a helyről.

Kathryn arcán hirtelen kétségbeesés jelent meg.

– De rendelkezik postaszolgálattal!

– Legalább száz bányaváros van a Sierrában, hölgyem. Van, aminek még csak neve sincs. Calvada úgy hangzik, határ menti település, de tudnom kell, vajon északnak vagy délnek kell-e indulni.

Kathryn elővette a Casey bácsikájának végrendeletéhez fűzött kísérőlevelet, amely két másik települést is említett. Átnyújtotta az intézőnek, aki gyorsan átfutotta, majd bólintott.

– Dél. Három nap, hacsak nem állja semmi az útjukat. Szerencséje van, a kocsi egy órán belül indul. Ha ezt lekési, egy hetet kell várnia a következőre.

A postakocsi ismét huppant egy nagyot, mire Kathryn már egyébként is fájó hátsóját újra megütötte a pad. Egy Cussler nevű, majdnem két méter magas, bozontos szakállú, megtermett férfi volt a kocsis, aki folyamatosan átkokat szórt a hat lóból álló fogatra, ahogy a kocsi haladt előre a hegyi úton. Kathryn eltűnődött, vajon mi fogja várni Calvadában.

Hirtelen összerezzent, ahogy visszagondolt arra az éjszakára, amikor készült elhagyni Bostont. Anyja és mostohaapja színházba mentek a barátaikkal, ő pedig a konyhában vacsorázott a személyzettel. Szívszaggató volt búcsút vennie ezektől az emberektől, akiket annyira szeretett. Este még bizakodott, hogy anyja meggondolhatja magát, de reggelre ez a remény szerte is foszlott, amikor a bíró odalépett hozzá az előcsarnokban, és közölte vele, hogy ő fogja kikísérni a vasútállomásra. Kathryn úgy érezte, így akar megbizonyosodni arról, hogy valóban felszáll a vonatra – és Truckee-ig le sem száll róla.

Lawrence Pershing nem is szólt hozzá, amíg meg nem érkeztek az állomásra, akkor aztán kihúzott egy borítékot zakójának zsebéből, majd megszólalt.

– Ez az okmány hivatott átruházni rád anyád örökségét. A bácsikád bárminemű tulajdona, amellyel halálakor rendelkezett, már a tiéd, bár kétlem, hogy nagyon sok lenne. Adtam hozzá egy kis pénzösszeget, tekintsd kiindulási alapnak. Ha elég takarékos és bölcs vagy – tette hozzá egy csipetnyi szarkazmussal –, kitart, amíg találsz magadnak megfelelő foglalkozást. Truckee-ig pedig kifizettem a jegyet. Onnan már egyedül kell eligazodnod Calvadáig.

Foglalkozás! Mégis mit kereshetne magának? Képzettebb volt, mint a legtöbb nő, főleg annak köszönhetően, hogy olykor beosont a bíró könyvtárába, ahonnan aztán elcsent egy-két könyvet; olyan oktatást azonban nem kapott, amelynek köszönhetően valamilyen szakmát szerzett volna.

A postakocsi váratlanul ismét ugrott egyet, visszazökkentve Kathrynt a jelenbe. Érezte, ahogy hűvös levegő suhan át alatta, majd egy erős puffanással visszahuppant a padra, aminek hatására hölgyhöz aligha illő mordulást hallatott. Cussler durva káromkodással szidta a lovakat, és megsuhintotta ostorát. Amikor a kocsi megingott, Kathrynnek meg kellett kapaszkodnia. Éjkék szoknyáját és kabátkáját a por immár koszos szürkére mocskolta, és a foga alatt is csikorogtak az apró szemcsék. Feje még úgy is viszketett, hogy a haját kalap fedte. Vajon mennyi idő még, mire megérkeznek a következő állomásra? Igyekezett nem arra gondolni, milyen jólesne most egy pohár hideg, tiszta víz, bár szakadatlanul gyötörte a szomjúság.

Az első napot négy másik utas társaságában töltötte, azonban ahogy haladtak tovább Kathryn célállomása felé, fokozatosan fogyatkoztak mellőle. Henry Call, ez a szemüveges, harmincas évei elején járó úriember az utolsó megállóban csatlakozott hozzájuk, és Kathryn mellé telepedett, hogy együtt fogyasszák el az ételt, egy meglehetősen gyanús kinézetű pörköltszerűséget. A tulajdonos esküdözött, hogy baromfiból készült, de Cussler szerint olyan volt az íze, mint a csörgőkígyónak. Kathryn úgy döntött, inkább nem szeretné tudni a hús eredetét; túlságosan is éhes volt ahhoz, hogy ezzel foglalkozzon. Miután megebédelt, Mr. Call felsegítette őt a kocsira, ahol aztán abbamaradt a társalgás: nem a szó, hanem az útról felszálló por akadt a torkukra. Mr. Call kinyitotta kézitáskáját, majd kihúzott belőle egy iratot, miközben időnként megtörölgette szemüvegét is.

– Hó-hó! – kiáltott fel hirtelen Cussler, és lefékezte a kocsit. A kocsis tovább kiáltozott a lovakra, olyan szavakat használva, amelyeket Kathryn nem értett, de Mr. Call arca belepirult.

– Maga átkozott! Mit képzel, hogy csak úgy kilép az útra?

– Há’ mégis hogy máshogy szerezhetnék fuvart? – felelte egy zsémbes, de nevető hang.

– Vegyen jegyet, mint mindenki más!

– Felszállhatok végre, vagy itt hagy medvecsalinak?

Kathryn rémülten Mr. Callra pillantott.

– Vannak itt medvék?

– Igen, hölgyem. Nagyrészt barna medvék lakják ezeket a hegyeket.

Mintha a nők és férfiak aránya nem lenne elég aggasztó! Most még az itteni állatvilág miatt is nyugtalankodnia kell?

A postakocsi ajtaja ekkor kinyílt, és egy verejtékfoltos, viharvert kalapot viselő férfi mászott fel az utasok mellé. Ahogy felemelte kosztól szürke csíkos, szakállas arcát, Kathrynt pillantotta meg elsőnek.

– A szentségit! Egy hölgy! – szólalt meg, és pirospozsgás, öregedő képére vigyor ült ki, majd még mindig görnyedt testtartásban levette a kalapját. – Nem számítottam rá, hogy magácskához hasonlóval fogok találkozni.

Kathryn úgy érezte, ugyanezt elmondhatná ő is.

A kocsi ismét meglódult, amitől az öregember hirtelen hátraesett. Ahogy elterült Mr. Call mellett, olyan trágár szó hagyta el a száját, amelyet Kathryn legalább százszor hallott Cusslertől az elmúlt negyvennyolc órában. Az öregember kidugta fejét az ablakon.

– Cussler, mikor tanul már meg vezetni? Vagy tán meg akar ölni minket?

– Keresztül kellett volna hajtanom magán, és otthagynom az úton – kiáltott vissza a kocsis.

Az új utas nem sértődött meg, éppen ellenkezőleg: elnevette magát, majd nyugodtan visszaült a helyére.

– Bocsásson meg, hölgyem. Nem gondoltam ám komolyan. Cusslerrel már régen ismerjük egymást.

Kathryn kínos mosollyal nyugtázta az öreg bocsánatkérését, majd lehunyta a szemét. Most már a feje is sajgott a testét kínzó más fájdalmak tetézésére. Minden akaraterejére szüksége volt az utolsó megállónál, hogy ne dörzsölje meg hátsó fertályát, amikor lemászott a kocsiról.

A férfi megvakarta szakállát.

– Mindig potyázni szoktam, amikor az út túl meredekké válik. Egyszer próbáltam legyalogolni, de egy fába kellett kapaszkodnom, különben elütnek.

Kathryn kinézett az ablakon, majd elakadó lélegzettel visszafordult.

– Ha lenéz a következő kanyar szélén, látni fog lent egy kocsit. A vezetője túl hamar akart eljutni a következő állomásra. Mit mondjak, egyszer-kétszer megesik.

Cussler újra megsuhintotta ostorát, mire a lovak nekiiramodtak, Kathryn pedig nyelt egy nagyot.

– Nem tudhatjuk, mikor veszünk oda – szólt elgondolkodva az öreg. – Odaérünk, bár ez inkább attól függ…

– Mitől? – kérdezte ijedten Kathryn.

– Hogy mennyit ivott Cussler az utolsó állomáson.

Kathryn ekkor Henry Callra pillantott, aki azonban csak megvonta a vállát. Vajon mi lehetett abban a nagy korsóban, amit az állomásvezető nyújtott át Cusslernek? Kathryn ismét megkapaszkodott, amint a kocsi bevett egy újabb kanyart. Nem tudta megállni, újra kinézett az ablakon. A kocsi ekkor megingott, és hirtelen kinyílt az ajtaja. Kathryn felsikoltott, ahogy előrebukott. Érezte, hogy valamelyik utas megragadja a szoknyáját, és visszarántja az ülésbe. Az öreg visszazárta a kocsi ajtaját, majd mindhárman némán egymásra néztek. Kathryn nem tudta, kinek köszönhetné meg, hogy nem zuhant ki, de nem is merte megkérdezni.

– Úgy hallottam – köszörülte meg a torkát Henry Call –, Cussler a legjobb kocsis ezen a szakaszon. Nincs mitől tartanunk.

Az öreg felhorkant, majd valamit a szájába dugott. Álla úgy mozgott, akár egy kérődző öszvérszarvasé, ahogy végigmérte Kathrynt a magas szárú gombos cipőjétől szalagos kalapjának karimájáig, melyből két poros toll állt ki.

– Miféle madár mondott le azokról a tollakról?

– Egy strucc.

– Egy mi?

– S-t-r-u-c-c. Az egy afrikai madár.

– Há’ biztos sokba is került.

A férfi az ablakhoz hajolt, majd köpött egy nagyot a szájában lévő barna léből, mire Kathryn majdnem öklendezni kezdett. Az öreg visszafordult, még nem fejezte be a vizsgálódást. Kathryn idegességében szemügyre vette a férfi koszos kalapját, elhasználódott kockás ingét, viharvert bőrkabátját, fakó kék vászonnadrágját és poros csizmáját. Úgy bűzlött, akár egy pézsmapocok, legalábbis ahogy Kathryn elképzelte, milyen büdös lehet egy pézsmapocok. Azonban rájött, hogy nincs miért fennhordania az orrát, hiszen mióta elhagyta Bostont, nem tudott alapos fürdőt venni. Halcsontos fűzője szúrta a testét, mi több, alatta már a bőre is viszketett, és turnűrjét kemény farönknek érezte gerince tövénél.

A kocsi ezen a szakaszon gördülékenyen haladt, Kathryn pedig már majdnem elszenderedett, amikor Cussler hirtelen felkiáltott:

– Kapaszkodjanak, emberek, mer’ gyünnek a hepehupák!

Mielőtt Kathryn bármit is kérdezhetett volna, az öreg a piszkos csizmája talpát a mellette lévő ülés szélének támasztotta. A kocsi felpattant, és vele együtt Kathryn is. Egyedül díszes főkötője védte meg a koponyatöréstől, majd fájdalmas puffanással zuhant vissza az ülésébe, és tovább pattogott.

– Aú! Aú! Aú! Aú!

Az ajtókerethez tapadt, ami folyamatosan verte a hátát. Azonban amilyen gyorsan érkezett ez a rázós szakasz, olyan gyorsan véget is ért.

A strucctollak két szeme közt fityegtek, divatos fardagálya teljesen lecsúszott. Visszahúzta magát az ülésére, de ez a mozdulat még inkább megkínozta. Látva arcán a szenvedést mindkét férfi megkérdezte tőle, jól van-e.

– Igen, természetesen. Mennyi idő még, mire Calvadába érünk?

– Nem sok már, azt hiszem. Mindenesetre még napnyugta előtt. Cussler jó időt fut.

Kathryn elhallgatott, és megadta magát a szenvedésnek.

Henry Call ekkor elrakta a papírokat, és Kathrynhez fordult.

– Elég hosszú út ez egy ilyen fiatal hölgynek egyedül, Miss Walsh. Bizonyára hiányolja Bostont.

– Valóban – felelte Kathryn. Eddig az út számára csak arra szolgált, hogy emlékeztesse, mekkora árat kell fizetnie az embernek azért, ha ragaszkodik a meggyőződéséhez.

Az öreg ekkor felderült.

– Boston! Tudtam, hogy keletről jön! Érzem magán az előkelőséget. Itt minálunk nincs annyi kifinomult hölgy – vélekedett, és úgy tűnt, teljesen elvarázsolták a mostanra kilapult és megtört tollak. – Ám bőven akad a másik fajtából.

Henry Call megköszörülte a torkát.

Az öreg ránézett, és tovább kérődzött.

– Há’ majd meglátja a saját szemivel – folytatta, és Kathrynhez fordult. – Mi szél hozta egyáltalán erre?

– Családi ügy, uram – felelte Kathryn. Mintha aztán bármi köze lenne hozzá!

Az öreg szemöldöke erre felszaladt, majd ismét a nőre nézett.

– Így még soha nem szólított senki. Volt néhány csúfnevem, de azt még nem mondták nekem, hogy uram. Már tényleg biztos vagyok benne, hogy Calvadában nem élnek magafajták. Azért ne vegye sértésnek, amit mondtam, bóknak szántam.

– Ahonnan én jöttem, ott sem élnek magához hasonlók, Mr.…

– Semmi miszter. Csak simán Wiley. Wiley Baer.

Mr. Call levette szemüvegét, majd ismét megtörölgette, mielőtt eltette volna a mellzsebébe.

– Calvadában élnek a rokonai, Miss Walsh?

– A bácsikám élt ott, de meghalt, és rám hagyta az örökségét.

– Calvadában? – horkantott fel újra Wiley, majd összevonta szemöldökét. – Sok szerencsét hozzá! Ha ér valamit az az örökség, valaki már úgyis igényt támasztott rá.

– Talán segítségére lehetnék – vágott közbe Call. – Ügyvéd vagyok. Ha segítségre van szüksége a követelés benyújtásában, bátran forduljon hozzám!

– Nagyon kedves magától, Mr. Call – felelte Kathryn.

Wiley egy újabb adag dohányt tömött a szájába, miközben Henry Callt szemlélte.

– Akár már most visszafordulhat, mert Calvadában csak az idejét pazarolná azzal, hogy kifüggeszti a névjegyét. Több ügyvédünk van, mint kutyán a bolha. És legalább annyira látjuk őket szívesen.

– Máshol dolgozom, Wiley. Calvadában legfeljebb csak néhány hónapot töltök, mielőtt visszamennék Sacramentóba.

– És kinek dolgozik? Morgan Sandersnek? – kérdezte Wiley, miközben ismét feltette a csizmáját. – Az egy – Kathrynre pillantott – kopó.

– Nem áll módomban megmondani.

– Nos, Calvadában csak két fickónak van elég pénze ahhoz, hogy ilyen flancos ügyvédet fogadjon Sacramentóból, vagy honnan is jött. Sanders és Beck, és én nem állnék közéjük.

– Ők kik, Wiley? – kérdezte kíváncsian Kathryn, mert legalább ennyicskét tudni szeretett volna a városról, amely hamarosan az otthona lesz.

– Morgan Sandersé a Madera Bánya. Kis vityillókat bérel mellé a munkásainak. Az övé a bányabolt is, ahol be kell vásárolniuk. Beck nemrég jött a városba, és Paul Langnorral társult. Na, Langnor jó ember volt. Soha nem vizezte a whiskey-jét. Beck jól viszi a kocsmát meg a kaszinót, mióta Langnor meghalt. Meg hozzácsapott egy szállót is. Meglátta az elefántot, és elege lett a tigris kerülgetéséből, elég okos volt, hogy valami mást keressen, amiből meggazdagodhat.

– Elefánt meg tigris? – kérdezte nyugtalanul Kathryn.

– Miss Walsh – mosolyodott el Henry Call –, ha az ember meglátja az elefántot, azt jelenti, hogy a saját kárán tanul. A tigris kerülgetésén pedig a fáraójátékot értik. A kártyajáték Európából származik, és a lapok hátoldalán egyiptomi fáraók képei szerepelnek – magyarázta.

– Azóta játszom, mióta nyugatra jöttem ’49-ben – tette hozzá Wiley.

– Szóval szerencsejátékos – Kathryn ekkor értette meg, miért érezte úgy, hogy az öregnek a megkopott ruházatán és a már talpatlan csizmáján kívül semmije sincs.

– Az élet is egy nagy szerencsejáték, nem igaz? Minden döntés kockázattal jár – bölcselkedett Wiley.

– Még mit tud elmondani Calvadáról? – váltott inkább témát Kathryn.

– Há’ az már biztos, hogy nem egy Boston! – horkantott fel az öreg. – Ennyit elárulhatok.

– A Madera Bányában dolgozik, Wiley?

– Sandersnek? Annyira még nem bolondultam meg. Ha egyszer lemegy oda az ember, soha többé ki nem jön onnan. Van egy bányám a hegyekben, ott dolgozom egymagam. Még ’52-ben beadtam rá a követelést. Papírokkal is tudom bizonyítani. Jó, hogy megvannak, mert az irattár ’54-ben porig égett. Na meg ’58-ban is. Kiásom én magamnak, amire szükségem van, így az érc életem végéig elég lesz – állapította meg, majd gyanakvón Henry Callra nézett. – Rajtam kívül senki más nem tudja, hol van. – Egy pillanatra eltűnődött, majd ismét kiköpött az ablakon. – Olykor az embernek nagyobb városba kell költöznie – tette hozzá, majd Henryre kacsintott. – Csak az a baj, hogy tetves lettem…

– Tetves? – kérdezett vissza Kathryn, és már a puszta említésétől is viszketni kezdett.

– Meghiszem azt! Van, amelyik két és fél centis.

– Csak beszél összevissza, Miss Walsh – rázta meg a fejét Mr. Call.

– Miből gondolja? – kérdezett vissza Wiley Baer, és mogorván Callra nézett, aztán ártatlanul Kathrynre mosolygott. – Inkább hisz egy ügyvédnek, mint egy őszinte embernek, aki több mint húsz éve él ezekben a hegyekben? Én mondom magácskának, itt akkora kullancsok vannak, hogy meg is lehetne azokat lovagolni! A szúnyogok meg bicskát rejtegetnek a szárnyuk alatt, és nem félnek használni. De egyet se aggódjon, hölgyem! Van egy holtbiztos módszerem, amivel kiirtom őket. Csak húzok egy vonalat a testem közepén, az egyik oldalon leborotválom a szőrt, a másikat meg bekenem petróleummal, és meggyújtok egy gyufát. A kis párák ettől a tiszta oldalra szaladnak, én meg a vadászkésemmel leszúrom őket – fejtette ki, majd elő is húzott egy kést a derekán lógó hüvelyből és feltartotta, hogy lássa Kathryn a huszonkét centiméteres pengét.

– Remélem, jól is tud célozni – mosolygott Kathryn.

– Meghiszem azt! – nevetett Wiley, majd rákacsintott Kathrynre.

– Vannak nők is Calvadában, Wiley?

– Nők? Igen, kedves. Nagyjából húszan, a legutóbbi számlálás szerint legalábbis. Hölgyek azonban nem sokan, de olyan biztosan nem, mint magácska – felelte, majd újra végigmérte Kathrynt. – Magácska foglalt?

– Hogy mondta? – kérdezett vissza Kathryn elpirulva. Igencsak meglepődött, hogy ilyen személyes kérdést szegezett neki.

– El van jegyezve, vagy netán házas? – kérdezte Wiley ismét, ezúttal hangosabban, mintha Kathryn a kerékzörgés és a patkódobogás miatt nem hallotta volna a kérdést.

– Nem.

– Hát akkor ez a jó hír futótűzként fog terjedni – vigyorodott el. – Ha férjet akar, meglesz, mire besötétedik!

Ez valamiféle kaliforniai lánykérés lett volna?

– Nem, köszönöm – felelte Kathryn gyorsan.

– Az itteni férfiak mind feleség után sóvárognak, és magácska igencsak szemrevaló jelölt – tette hozzá Wiley.

Kathryn úgy hitte, ezt bóknak szánta az öreg, mégis úgy érezte ettől, mintha szaftos húsdarab lenne egy tányéron.

– Nem azért jöttem, hogy férjhez menjek. Hanem hogy igényt támasszak az örökségemre, és kezembe vegyem az életemet.

– De védelemre lesz szüksége – vélekedett Wiley.

Vajon ezt felajánlásként érthette?

– Beszerzek majd egy puskát – felelte Kathryn, ekkor azonban a postakocsi megingott, és meg kellett kapaszkodnia az ablakkeretben, nehogy kiessen az ülésből. Testének minden izma nyugalmat követelt már.

– Ébresztő, emberek! – kiáltotta hirtelen Cussler. – Most kanyarodunk be Calvadába.

– Várja majd valaki az állomáson, Miss Walsh? – kérdezte Mr. Call, miközben ellenőrizte a táskáját.

– Mr. Neumannt kell felkeresnem, amikor megérkezem – felelte Kathryn, mire Wiley kiköpött egy adag dohányt az ablakon.

– Herr Neumannt?

– Igen, talán ismeri az úriembert?

– Legutóbb majdnem levágta a fülemet, amikor a borbélyházában jártam – felelte. Wiley Baer hajának hosszából ítélve az már jó pár évvel korábban lehetett.

– Pocsék egy borbély, de jó ember. Amikor józan. Ha nem találná a szalonban, Beck kocsmájában keresse!

Ekkor néhány durranás hallatszódott sorban, egymás után, mire Kathryn összerezzent.

– Ez lövés volt? – kérdezte.

– Igen – felelte Wiley, majd megvakarta a szakállát. – Ha minden igaz, Smith és Wesson azok. A lövöldözés igencsak szokványos Calvadában. Az emberek sokat duhajkodnak itt, miután egy kis whiskey-hez jutottak – magyarázta Wiley, majd kihajolt a kocsi ablakán, amint az bevette a kanyart. – Nincs holttest az úton – állapította meg, majd visszadőlt az ülésébe. – Rosszabb is lehetne. Láttam már olyat is, hogy hat ember üldözött egy kutyát végig az Elizélt utcán. Olyan részegek voltak, hogy egyikük sem tudott célozni, és persze egy ártatlan ember golyót kapott a fejébe, aki éppen a vegyeskereskedésnél kószált.

Kathryn nem tudta eldönteni, hogy higgyen-e Wiley-nak, vagy ne, és most Henry Call sem mondta, hogy az öreg csak beszél össze-vissza. Mégis miféle hely ez a Calvada?

– A seriff letartóztatta a tetteseket?

– Nincsen seriff.

– De biztosan van valamilyen törvény…

– Igen, az emberek összegyűltek a kocsmában, és megvitatták a dolgot. Végül arra jutottak, hogy a Jóisten akarta így. Kár érte, de egyszer mind meghalunk – magyarázta Wiley, de Kathryn szóhoz sem jutott, csak bámult tágra nyílt szemmel.

– És mindössze ennyit tettek az elhunytért?

– Nem. Még lehúztak pár felest az emlékére, gyűjtést szerveztek, és másnap egy vadiúj öltönyben eltemették.

Amikor Kathryn épp készült hozzászólni, hirtelen olyan bűz csapta meg az orrát, hogy elakadt a szava, ezért inkább csak gyorsan eltakarta az orrát és a száját.

– Honnan a csudából jön ez a borzalmas szag? – kérdezte, mire Wiley Baer bánatosan rámosolygott.

– Ahogy mondtam, Calvada nem egy Boston. Pár napon belül hozzászokik a bűzhöz.

Még három lövés dördült, amikor a kocsi hirtelen megállt. Vajon az egyik golyó eltalálta Cusslert vagy valamelyik lovat? Wiley kinyitotta az ajtót, és lepattant a kocsiról. Körbenézett, majd visszadugta a fejét.

– Bizonyára eshetett, a bokámig ér a sár. Jobb lesz, ha a másik oldalon száll le, hölgyem. Itt olyan mély gödrök vannak, hogy már estek bele néhányan, és az úttal váltak egyenlővé.

A levegő nehéz volt a szennyvíz, a sár és a lótrágya szagától. Ekkor újabb lövés dördült, amelyet üvegcsörömpölés és kiáltozás követett.

Úgy hangzott, mintha éppen zavargás tört volna ki az utca túloldalán álló kocsmában. Wiley átlépegetett a ganaj felett.

– Becktől jött a zaj, de úgy tippelek, már vége is a lövöldözésnek.

Ekkor Mr. Call is kiszállt a kocsiból, és megállt mellette. Kathryn felé nyújtotta a kezét, aki gyenge, remegő térddel ugrott le a járdára, ahol Wiley Baer állt, és a csizmájáról kapargatta a bűzlő, csepegő sárdarabokat. Az utca túloldalán a lengőajtó kicsapódott, és egy férfi repült ki rajta. Háttal a járdára esett, majd egészen az utca közepéig csúszott. Egy magas, széles vállú, sötét hajú férfi lépett ki utána az ajtón.

– Az ott Matthias Beck, de most igencsak ellenségesnek tűnik – magyarázta Wiley.

Kathryn nézte, ahogy a férfi lelép a járdáról, az utca közepére lépdel, majd felhúzza a sárban fekvőt a földről. Azonnal összerezzent, amikor szegény teremtés kapott egy ütést egyszer, kétszer, majd még egyszer utoljára, végül a széles vállú férfi elengedte. A kocsma vendégei közben kiszállingóztak az utcára, és a járdáról éljeneztek Becknek. Erre a tarkójánál fogva még egyszer megragadta a szerencsétlent, majd odavonszolta egy lóitatóhoz, és belehajította. A férfi köhécselve fel-felbukkant a vízből, de Beck mindig visszalökte. Így ment egy darabig ez a kínzás, mintha Beck legalábbis a ruháját mosná az itatóban.

Kathryn elborzadva figyelte a dolgot.

– Miért nevetnek az emberek? Nem kéne valakinek véget vetnie ennek, mielőtt szegény ember megfullad? – kérdezte, de Henry Call megrázta a fejét.

– Jobb kimaradni az ilyenekből, ha nem tudjuk, mi történt – magyarázta.

Kathryn ekkor Wiley-ra pillantott, mire ő felemelte a kezét.

– Rám ne nézzen! Én bizony közbe nem avatkozom!

– Uraim! – mordult fel végül Kathryn elkeseredetten, és közelebb lépett a járda széléhez. – Azonnal fejezzék ezt be! Hagyja szegény embert! – kiáltotta, mire a járdán állók tekintete azonnal rá szegeződött, Beck azonban még csak felé sem pislantott. A szerencsétlen ember hadonászott, ahogy Beck ismét lenyomta őt a víz alá, majd felhúzta és leterítette, miközben az öklendezett. Amikor a férfi gyomra kiürült, Beck megragadta az ingét, és közelebb hajolt az arcához, úgy beszélt hozzá.

A férfinak végül sikerült kimásznia az itatóból, de megcsúszott a lába, és újra elterült a sárban. Gurulva a járda felé kúszott, miközben Beck végre megfordult és Kathrynre nézett.

Ó, jaj – nyelt egy nagyot Kathryn.

– Ajaj! – sóhajtott fel Wiley is. – Idejön. Sok szerencsét, és örültem a találkozásnak – kurjantotta, majd kiugrott a sáros útra, és felajánlotta segítségét egy fiatalembernek a lovak leszerszámozásában.

Amint Matthias Beck egyre csak közeledett felé, Kathryn szíve is hevesebben dobogott. Ösztönösen tett egy lépést hátra, amikor a férfi fellépett a járdára. Kathryn emlékeztette magát, hogy az évek során már sokszor szembeszállt Lawrence Pershing bíróval. Beck azonban nem szólt semmit, csak nézte őt. Kathryn érezte, ahogy a tüdeje megfeszül, remegő kezét pedig a hasához szorította. A rendkívül szokatlan érzéstől annyira zavarba jött, hogy gyorsan elfordította tekintetét, és az utazóládáját kereste.

– Lám, lám, Henry… – szólalt meg Beck mély, délies hangon. – Nem mondtad, hogy hölgy társaságában érkezel.

Kathryn erre kihúzta magát, megfordult és felnézett a férfira.

– Nem tartozunk össze.

– Akkor még jobb! – vigyorgott Beck, mire Kathryn legszívesebben arcon csapta volna, főleg, amikor hirtelen forróság öntötte el.

Henry ekkor megköszörülte a torkát.

– Matthias, a hölgy Kathryn Walsh kisasszony. Azért jött, mert…

– Véleményem szerint Mr. Becket a legkevésbé sem érdekli, hogy mi járatban vagyok.

– Ó, engem igenis minden érdekel magával kapcsolatban – vágott vissza a férfi, de Kathryn ügyet sem vetett rá.

– Bostonból jött – tette hozzá kérdezés nélkül Wiley.

– És úgy is néz ki – jegyezte meg Beck, majd alaposan végigmérte Kathrynt, és tekintetével elidőzött az arca előtt lógó strucctollakon.

Kathryn igyekezett visszafogni magát, nehogy lerántsa kalapját és a férfihoz hajítsa.

– Van nála egy levél Herrtől valamiféle örökségről – szólalt meg újra Wiley.

– Wiley Baer! – ellenkezett Kathryn. Miért gondolta mindkét utastársa, hogy be kell avatniuk ezt a Becket az ő dolgába?

– Attól tartok, Herr Neumann jelenleg nincs olyan állapotban, hogy bármilyen ügyről beszéljen – közölte Beck, mire Kathryn felszegte az állát.

– És ezt maga honnan tudja, uram?

– Egy órája ütötte ki magát a pultnál, de már hazavitettem, holnap reggelre kipiheni a dolgot. Addig is, talán én szolgálatára lehetek? – kérdezte komoly hangon.

– Köszönöm, de kétlem.

– Úgy tűnik, nincs jó véleménnyel rólam méltóságod – vélekedett Beck.

– Nem ismerem, csak annyit tudok magáról, hogy az utca túloldalán fogadót üzemeltet, és hogy épp az előbb ütötte ki azt a szegény embert, sőt majdnem bele is fojtotta az itatóba – felelte Kathryn a megszólítás miatt még dühösebben.

– Lövöldözéssel akarta megünnepelni, hogy nyerésre állt fáraóban, és kész szerencse, hogy senkit nem ölt meg – mesélte Beck. Ez az információ ugyan változtatott némileg a helyzeten, de Kathryn még így sem nézte jó szemmel az utcai verekedést.

– Nem lett volna jobb a csendőr elé vinni rendháborításért?

– Bostoni – ismételte Wiley. – Van már seriffed, Matthias?

– Még nincs – felelte a férfi, mire Wiley megvakargatta a mellkasát.

– Jó volt magácskával utazni, de most iszom meg eszem valamit, megmosdok és meglátogatom a babaházat – közölte, majd Beck kocsmája felé vette az irányt.

– Babaház? – húzta össze a szemöldökét Kathryn.

– Walsh? – kérdezte Beck is homlokráncolva. – Képtelenség, hogy City Walsh rokona legyen.

– City? – nézett fel Kathryn a férfira. – Az én bácsikámat Casey Teague Walshnak hívták.

Casey Teague. C. T. Szóval ezek az emberek Cityként ismerték.

A férfi ekkor hirtelen elkomorodott.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de nem minden arany, ami fénylik – közölte, mire Kathryn pislogott egyet, majd összeszorult a gyomra. Hát ennyit a nagy álmokról, bár nem is igazán várt sokat. A bíró biztosan nem hagyta volna, hogy egy aranybánya örököse legyen.

– Akármi is lesz, én azzal beérem – felelte, majd Henry felé biccentett. – Nagyon örvendtem, Mr. Call. És ha most megbocsátanak, uraim. – Azzal Kathryn a postahivatalhoz indult, hogy megkérdezze, hol helyezhetné el utazóládáját, és merre találhatna magának szállást.

– Az utca túloldalán lévő fogadóm a legjobb hely a városban – ajánlotta fel Beck a háta mögül, mire Kathryn szíve újra hevesebben vert, de továbbra is az állomásvezetőn tartotta tekintetét.

– Biztosan van más szálló is… – próbálkozott.

– A Sanders Szállót néhány sarokra találja innen a jobb oldalon, de egy ilyen hölgynek, mint maga, én nem ajánlom – jelentette ki Beck, és megállt az ajtóban.

– De egy kocsmát már ajánlana?

– Csak a lenti részen üzemel kocsma, méltóságod. A szobák az emeleten vannak, mindegyik teljesen bútorozott és kulccsal zárható. Biztonságban lesz e falak között – biztosította, a szemében izzó hév azonban másról árulkodott.

– Nem, köszönöm, Mr. Beck – felelte Kathryn, majd felkapta a kézitáskáját, és az ajtó felé indult. Beck azonban nem mozdult.

– Gondoskodom róla, hogy Herr kijózanodjon, mire magácska berendezkedik.

Ekkor Kathryn gyomra hangosan megkordult, mire azonnal elpirult.

– És mutatok egy helyet is, ahol ehet valamit – ajánlotta mosolyogva Beck.

– Kérem, álljon félre, uram – kérlelte Kathryn, de a férfi továbbra sem mozdult.

– Nem fog elmenni a Sanders Szállóba.

A mostohaapja gyakran használta vele szemben ezt a parancsoló hangnemet, amivel mindig felbőszítette Kathrynt. Ekkor mézesmázosan a férfira mosolygott.

– Mr. Beck, úgy próbálja fellendíteni az üzletet, hogy idegen nőket szólít le a postahivatalnál? – kérdezte, mire Beck végre elállt az útjából, és gúnyosan meghajolt előtte. Kathryn érezte a férfi testéből áradó forróságot, amint gondosan megkerülte.

– Jobb is lesz, ha inkább a bácsikája házába megy – vonult vissza Beck, amikor Kathryn már néhány lépésnyire eltávolodott tőle.

– Van háza? – kérdezett vissza Kathryn, miközben szemében felcsillant egy reménysugár.

– Nem egészen.

– Útba igazítana?

– A legnagyobb örömmel – felelte a férfi, majd állával előrebiccentett. – Ott van néhány házzal arrébb a bal oldalon, a Medvefej Kocsma és a Barrera Táncterem közt – felelte, mire Kathryn csak bámult rá, majd idegesen nyelt egyet, és alig észrevehetően bólintott.

– Köszönöm, Mr. Beck. – Azzal Kathryn elindult az útba igazítást követve. Miután már tett néhány lépést, érezte, hogy a férfi még mindig őt figyeli.

– Adja át üdvözletemet Scribe-nak – kiáltott utána, mire Kathryn megállt és visszafordult.

– Ki az a Scribe?

– A bácsikájának dolgozott a fiú, de amióta City meghalt, ott lakik a házában, mert nincs hová mennie. Üzenem, hogy jöjjön át hozzám – kérte, majd Henryhez fordult, alig hallhatón mondott neki valamit, és átvezette az utca túloldalára.

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Epilógus

A szerző jegyzete

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Honlap: www.harmat.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Naszádi Kriszta

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tördelő: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya SC – SIL Open Font License

IM Fell English – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License