részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Heidi Swain: A Christmas Celebration

Text Copyright © Heidi Swain, 2022
Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd
1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB
A Paramount Company
All rights reserved.

Borító © Pip Watkins / S&S Art Dept

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6606 12 9

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Betty
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Török Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Minden olvasómnak, aki felüti ezt a könyvet.

Képzelt világunkban egyikünk sincs egyedül.

Első fejezet

Eltartott egy darabig, mire beletörődtem, de a szívem mélyén mindvégig tudtam, hogy a Jordániában töltött időm lassan a végéhez közeledik. Már azelőtt tudtam, hogy a nagyvállalati finanszírozás elvesztése miatt a segélymunkások létszáma fenntarthatatlanná vált.

Közel egy évtizede, a diploma megszerzése óta dolgoztam a jótékonysági szervezetnél, és a menekülttáborokban való munkát senki sem bírja egy bizonyos időtartamnál tovább. Legalább tizennyolc hónappal túlvállaltam magam. A főnökeim már aggódtak értem, hogy úton vagyok a kiégés felé, én azonban makacsul folytattam, mert elhatároztam, hogy ha törik, ha szakad, befejezem a munkámat, mielőtt elvonulnék arra a régóta esedékes szünetre.

Alig néhány héttel a vége előtt azonban, hatalmas nyomás alatt, mivel egyre több és több ember özönlött a táborba, elkövettem egy hibát. Egy ostoba, hatalmas hibát, potenciálisan életveszélyeset, ezért úgy döntöttem, hogy mindenkinek jobb lesz, ha idő előtt távozom. Szerencsére a főnököm hajlandó volt a működésünket biztosító szponzoráció visszavonására hivatkozni mint a korai távozásom okára, mégis úgy éreztem, hogy kudarcot vallottam.

Hat órával azután, hogy felszálltam a repülőre Jordániában, kiléptem a Heathrow reptérről, és az arcomba csapott a fagyos, novemberi szél, amit az évszakhoz cseppet sem illő pamutruhámnak esélye sem volt feltartóztatni, amikor valahol a hátizsákom mélyén csörögni kezdett a mobilom. Gyorsan visszaléptem az épületbe, félrevonultam a szintén távozó utazók áradata elől, és addig turkáltam a zsákomban, amíg meg nem találtam a mobilt.

– Paige?

– Anya! – Elmosolyodtam, meglepő módon elszorult a torkom a hangja hallatán.

– Paige – ismételte, ezúttal megkönnyebbülten. – Leszálltál már?

– Igen – feleltem, lenyelve a torkomba szorult gombócot. – Épp az imént. Most indulok a reptérről.

A szüleim már elhajóztak az éves téli hajóútjukra, amikor bejelentettem, hogy a tervezettnél korábban visszatérek az Egyesült Királyságba. Ami nem volt véletlen. Már azelőtt tudtam, hogy hazajövök, mielőtt elindultak volna, de nem akartam, hogy felhajtást csináljanak vagy nekem szegezzék az elkerülhetetlen kérdéseiket, ezért inkább nem szóltam semmit, amíg ki nem hajóztak. Anya hangját hallva azonban eltűnődtem, hogy talán mégsem volt ez olyan bölcs döntés.

– Hála az égnek! – lélegzett fel anya.

A hangjából ítélve apához hasonlóan ő is rájött, hogy a korai visszatérésem mögött több van, mint amit elárultam.

– Apa ott van? – kérdeztem, mielőtt nekem ronthatott volna a kérdéseivel. – Hol vagytok pontosan?

– Itt – mondta, és egy pillanatra eltávolodott a hangja. – A Kajmán-szigeteken vagyunk, és pokoli a hőség. Később rájákkal fogunk úszni…

– Kit érdekel a programunk! – harsogta apa a háttérből. – Kérdezd meg, jól van-e.

– Azt mondtad, ne kérdezzem meg – korholta anya.

A vonal elcsendesedett, én pedig elmosolyodtam, ahogy elképzeltem, miként dulakodnak egymással a telefonért.

– Paige – szólt bele végül apa. Ezt a csatát nyilvánvalóan ő nyerte. – Hogy vagy?

Hosszú katonai karrierrel a háta mögött apa pontosan tudta, hogy a háború sújtotta országokban végzett munka korántsem olyan könnyű, és egyetértett a főnökömmel abban, hogy túlhajtom magam, és szükségem van a pihenésre.

– Jól. – Nagyot nyeltem, az arcomra fagyott a mosoly, és a torkomon akadt a szó, amikor rögtön a lényegre tért. – Nagyszerűen. Már alig várom, hogy egy kicsit egyedül lehessek.

Még mindig vártam, nem igaz?

– Hát, ez igazán kár – lepett meg apa. – Mármint hogy egyedül akarsz lenni.

Arra számítottam, hogy örülni fog, ha félrevonulok, hogy kicsit magammal foglalkozzam.

– Tényleg? – Összevontam a szemöldökömet és befogtam a fülemet, hogy kizárjam a visszhangos csarnok zaját. – Miért?

Válasz helyett előbb recsegni kezdett a vonal, majd hallottam, hogy odasúg valamit anyának.

– Hát, mert… – mondta hangosabban, ismét nekem – épp azt akartam javasolni, hogy ne a házba menj, hanem máshová. Ahol lesz némi társaságod, de ha tényleg inkább egyedül szeretnél lenni…

– Hová? – szakítottam félbe.

– Wynthorpe-ba.

– Wynthorpe Hallba? – csodálkoztam – Miért mennék pont oda?

Wynthorpe Hall a Fens szívében feküdt, ez volt a keresztszüleim, Catherine és Angus Connelly családi fészke. Mesés hely volt, de tudtam, hogy közel sem az a békés remetelak, amire vágytam, ahol elrejtőzhetnék, hogy csendes magányban nyalogassam lelki sebeimet. A három Connelly fiú közül kettő, Jamie és Archie a párjukkal együtt ott lakott, egy garmadányi személyzettel, akik olyan közel álltak a családhoz, hogy szinte rokonként kezelték őket.

– Mert a te kiborító keresztapád… nos, hogy is fogalmazzak? – próbálta apa szavakba önteni a panaszát. – Gondolom, úgy is mondhatnám, hogy túlfeszítette a húrt.

Hallottam anyát morgolódni a háttérben, és önkéntelenül elmosolyodtam. Az én drága keresztapám, Angus, gyakran túlfeszítette a húrt egy-egy habókos ötletével. Szórakoztatott a kalandjaival, de ez még akkor volt, amikor több ezer mérföld választott el minket, és nem állt fenn a veszélye annak, hogy engem is belerángassanak valamibe.

– Mit csinált már megint? – Nem bírtam megállni, hogy ne kérdezzek rá, miközben együttéreztem szegény keresztanyámmal, Catherine-nel. – Nyilván van elég ember a házban, hogy kordában tartsák.

– Hát, éppen ez a bökkenő – felelte apa. – A legtöbben most nincsenek ott. A Jamie és Anna vezette jótékonysági szervezet néhány hónapra leállt, így kihasználták az alkalmat, hogy elrepüljenek Afrikába, és meglátogassák azt a projektet, amin Jamie dolgozott, mielőtt átvette a ház vezetését.

– De mit számít ez, ha a jótékonysági szervezet leállt? – kérdeztem, mert nem értettem, hogy miért lenne probléma a távollétük.

– Azért számít, mert Anna rengeteg helyi önkéntes munkát végez – magyarázta apa. – Ő a felelős azért, hogy a városon kívül lakóknak élelmiszert, könyvtári könyveket és gyógyszereket szállítson, sőt gyakran elviszi őket az orvoshoz és egyéb helyekre.

– Ebben az esetben miért mentek el Jamie-vel anélkül, hogy előbb gondoskodtak volna a helyettesítésről? – kérdeztem, és még jobban összezavarodtam.

– Mert Angus ragaszkodott hozzá, hogy ő majd elintézi – világosított fel apa. – Félt, hogy nem mennek el, ha idegeskedniük kell a megfelelő helyettesítés miatt, ezért azt mondta, hogy megoldja egyedül, és elküldte őket az útjukra.

– Értem – bólintottam. – És tényleg nincs senki más, aki tudna segíteni?

– Úgy tűnik, nincs – felelte apa –, és Hayley, a házvezetőnő meg a párja, Gabe, aki a kertet gondozza, most szintén távol vannak. Úgy volt, hogy a szabadságuk nem fog egybeesni Jamie és Anna útjával, de Gabe húgának megváltozott a beosztása, és hirtelen a karácsony előtti időszak lett az egyetlen alkalom, amikor találkozni tudnak.

– A mindenit! – mondtam. – Akkor most ki takarít?

Jól tudtam, hogy a takarítás abban a házban nem merült ki a heti egyszeri porszívózásban.

– Jelenleg senki – magyarázta apa. – És tudod, milyen nagy dolog most a karácsony Wynthorpe-ban, úgyhogy még ez is Angus nyakába szakadt.

Egy pillanatra meg is feledkeztem a közelmúltbeli ünnepi változásokról, de a Wynthorpe Hall-i Téli Csodaország valóban nagy dobás volt, és a rengeteg fotó alapján, amit a neten láttam, óriási szezonális látványosságnak számított. Az biztos, hogy rengeteg szervezést igényelt, és mivel egyre kevesebb ember segít benne, inkább kínszenvedés lesz, mint élmény.

– Tudom, igen – erősítettem meg. – Szóval tényleg rossz az időzítés, ha mind a négyen elmentek, nem igaz? Hogy gondolta Angus?

– Mióta gondolkodik Angus? – nevetett fel apa. – Tudod, hogy milyen. Mindenkinek örömet akar szerezni.

Ez nagyon úgy hangzott, mint a keresztapám. A végsőkig nagylelkű, de hajlamos fittyet hányni a következményekre és az utóhatásokra. Kitűnő példa volt erre a jelenlegi fiaskó.

– Szóval, mit gondolsz? – kérdezte apa.

– Miről?

– Arról, hogy kimenj Wynthorpe-ba. Kihúzhatnád a csávából. Elvállalhatnád a szállítást, és portörlőt ragadhatnál. És ott tisztességesen megünnepelhetnéd a karácsonyt. Évek óta nem jártál itthon a megfelelő időben, hogy megünnepeld.

– Végül is… – kezdtem, és az ajkamba haraptam.

– Az biztos, hogy nagyon örülnének neked! – szólt bele a telefonba anya. – Szegény Archie a haját tépte. Teljesen tehetetlen.

Gyanítom, hogy egyetlen otthon maradt Connelly fivérként neki kellett menteni a menthetőt, és rendet tenni a fejetlenségben, amit a jó szándékú apja okozott.

– Hátha éppen ez lesz az a figyelemelterelés, amire szükséged van – tette hozzá apa ravaszul.

Így esett, hogy alig egy órával azután, hogy november tizennegyedikén megérkeztem az Egyesült Királyságba, felszálltam egy Peterborough-ba tartó buszra, majd át egy másikra, ami a fenlandi Wynbridge városába tartott.

Második fejezet

Kimerített, hogy ott kellett hagynom a régi életemet és kollégáimat Jordániában, a hosszúra nyúlt utazás pedig még jobban elfárasztott, így mindkét buszon végigaludtam az utat a Heathrow-ról Fenland városába, Wynbridge-be. A házhoz vezető úton azonban már nem bírtam nyugton maradni a fenekemen.

– Itt kitehet, ha akar – szólaltam meg pár perc után, megtörve a taxi csendjét.

A sofőr szemmel láthatóan megrendült, amikor Wynbridge-ben leugrottam a buszról, beültem a kocsi hátsó ülésére, és elmondtam neki, hová akarok menni. Először nem értettem, hogy miért, de a zötykölődés a Wynthorpe Hallhoz vezető bekötőúton és a szlalomozás a kátyúk között mindent megmagyarázott.

– Gyalog mész tovább? – kérdezte, és hátrafordult, hogy megnézzen magának.

– Gyalog – bólintottam. – Tudom, hová megyek.

Miután kiszálltam, elvégzett egy majdnem tökéletes Y fordulót, és lassan visszaindult az út felé, én pedig nekivágtam a kanyargós bekötőútnak, a hátizsákommal a hátamon, izgatottan, már alig várva, hogy megpillantsam a házat és a fák fölé tornyosuló kéményeket.

Amint bevettem az utolsó kanyart és elém tárult a látvány, önkéntelenül elmosolyodtam. Felnéztem a kastélyra, mely idilli gyermekkorom kedvenc játszótere volt, és tudtam, hogy apa beletrafált; jó ötlet volt ide jönni, és már alig vártam, hogy mindenkit láthassak. Csak remélni mertem, nem bánják majd, hogy bejelentés nélkül felbukkanok segítséget nyújtani, és még nem sikerült más megoldást találniuk, amióta utoljára beszéltek apával.

Mivel egyre csípősebbre fordult az idő, sietve tettem meg az utolsó néhány lépést az udvaron át, majd bekopogtam a hátsó ajtón, melyet résnyire nyitva találtam. Amikor senki sem jött ajtót nyitni, lehúztam ütött-kopott gyapjúsapkámat, megráztam a hajamat, mely a szokottnál hosszabbra nőtt, és beléptem, abban reménykedve, hogy Floss, a család spánielje kibattyog a konyhából, hogy üdvözöljön. De nem tette.

– Majd megoldjuk – szólt odabentről egy hang nyomatékosan. – Tudod, valahogy mindig sikerül.

Csakis Angus lehetett.

– Az lehet – mondta egy másik hang, minden bizonnyal Archie. – De eddig egyelőre nem sikerült, apa, és erősen kétlem, hogy egy csapásra megváltozik a helyzet, nem igaz?

Ingerültnek tűnt a hang, én azonban megkönnyebbültem. A jelek szerint nem is lehetett volna ennél szerencsésebb az időzítés, mert még nem találtak jobb megoldást, feltéve, hogy az Anna és Hayley elutazása miatti üresedésről beszélgettek.

– Legalább azt a minősíthetetlen takarítócéget fel kell hívnunk – szólalt meg ismét Archie, megerősítve, hogy igazam van.

– De Hayley azt mondta… – tiltakozott Angus.

– Hayley azt mondta, hogy kibelez minket és harisnyakötőt csinál a zsigereinkből, ha megtesszük – vágott vissza Archie. – Tudom én, de tényleg nincs más választásunk, nem igaz? Mielőtt elment, aprólékos részletességgel elmagyarázta, hogy mit kell tennünk, amit át is fogok adni annak, aki átveszi az irányítást. Nekünk csak reménykednünk kell a legjobbakban. Ez az egyetlen lehetőségünk. Nem tudok egymagam gondoskodni mindenről, és nincs senki más.

– Nem feltétlenül – csendült fel egy harmadik hang. Egyáltalán nem zavarta a feszült légkör, és egyből tudtam, hogy kihez tartozik ez a lágy, álmatag hang. – Szerintem az univerzum épp most küldte el hozzánk a megoldást. – Majd boldogan hozzátette: – És bármelyik pillanatban megmutathatja magát.

Hirtelen fülsiketítő csaholás harsant, és egy kutya helyett három ugrálta körbe a bokámat. Floss volt az egyik, bár most jóval idősebbnek tűnt, mint emlékeimben, csatlakozott hozzá egy apró csivava meg egy kolosszális farkaskutya is. Micsoda sajátos kutyafalka!

– Mi folyik itt? – dörögte Angus, és a kutyák után loholt. – Jóságos ég, Paige! – kiáltott fel, majd átfurakodott a bundás örökmozgók között, és szorosan átölelt. – Tényleg te vagy az?

– Ki más? – nyögtem erőtlenül, és lenyeltem a második gombócot is, ami a torkomba szorult, amióta visszatértem az országba. – Végre lejárt a szerződésem, úgyhogy gondoltam, hazalátogatok egy időre.

Nem ez volt a megfelelő pillanat, hogy belemenjek a megalázó részletekbe, vagy a nyakába zúdítsam a tervezettnél korábbi távozásom okát. Angus még egyszer megszorított, majd hátralépett, hogy alaposan megnézzen magának.

– Paige! – nevetett fel Archie, és gyorsan csatlakozott hozzánk. – Ezt nem hiszem el! Mit keresel itt?

– Itt marad karácsonyra – jelentette ki Angus, miközben lefejtette rólam a hátizsákot, melynek súlya még neki is kihívásnak bizonyult. – Hát nem csodálatos?

Egy szó sem esett a karácsonyról, még hetekre volt, de a keresztapám nyilvánvalóan meg volt győződve arról, hogy velük töltöm. Nem volt sok értelme arra célozgatni, hogy ez talán nem így lesz. Tisztában voltam azzal, hogy mennyire bele tudja élni magát az ünnepi hangulatba, és tekintve a visszatérésemet övező bonyodalmakat, úgy tudtam, hogy mindez várhat.

– Ami azt illeti, én vagyok a felmentő sereg – magyaráztam a mosolygó párosnak. – Amint leszállt a gépem, beszéltem apával, ő említette, hogy jelenleg szükségetek lehet egy kis segítségre.

Angus arca határozottan felragyogott.

– Fogalmam sincs, hogy konyítok-e hozzá – tettem hozzá sietve, mielőtt túl nagy reményeket fűz hozzám –, de szívesen próbát tennék, ha megmutatod, mit hogyan kéne csinálni.

Archie már le is vette a kötényét. A jókora elülső zsebből nem is egy, hanem három különböző típusú portörlő és tisztítókendő lifegett.

– Hamar rá fogsz érezni. – Elvigyorodott. – Úgy örülök, hogy látlak! Gyere, bújj be!

Követtem az apát és fiát a ház belsejébe, épp amikor Catherine belépett a másik ajtón a konyhába.

– Paige! – visított fel, és odarohant, hogy a nyakamba ugorjon. – Milyen csodálatos újra látni ennyi idő után! Mi az ördögöt keresel te itt?

Kihasználtam a pillanatot, hogy kifújjam magam, amíg Angus beavatta, közben kiegészítette és kiszínezte azt a keveset, amit már elmondtam neki, mígnem tényleg úgy hangzott az egész, mintha én lennék a megmentő hős. Körülnéztem, és összeszedtem a gondolataimat. Mivel annyi éve nem jártam itt, már el is felejtettem, hogy milyen féktelenek tudnak lenni ezek a vajszívű Connellyk.

Reméltem, hogy meg tudok birkózni a kirobbanó lelkesedésükkel. A ház mindenben az ellentéte volt annak csendes, elhagyatott helynek, amit a szüleim házában találtam volna. De talán ez nem is baj. Elütni az időt éppúgy lehetett átok, mint áldás, s ha elfoglalom magam a Wynthorpe Hallban és abban segítek, amiben csak tudok, legalább nem lesz időm rágódni a saját helyzetemen.

– Nos, ez csodálatos hír! – ujjongott Catherine, amikor Angus végre elhallgatott, hogy levegőt vegyen. – És nagyon kedves édesapádtól, hogy azt javasolta, gyere ide, sőt, gondolj ránk és a dilemmánkra, amíg ők vakációznak az anyukáddal. Megtiszteltetés számunkra, hogy újra itthon üdvözölhetünk.

– Hát te vagy az! – szólt egy másik hang, mielőtt válaszolhattam volna. – Álmomban sem gondoltam volna!

Dorothy volt, a wynthorpe-i szakácsnő. Berontott a konyhába, és egy pamutkendővel törölgette a szemét, mielőtt összeszedte magát.

– No, jól van – sóhajtott fel, és tetőtől talpig végigmért. – Hadd nézzelek! Lássam, mit kell itt csinálni. Hm… – futtatta végig a szemét rajtam – úgy festesz, mint akinek égető szüksége van egy rendes kosztra.

Mindannyian hahotában törtünk ki, mert Dorothy kivétel nélkül mindig ezt mondta, ha valaki belépett a házba, és lehetősége nyílt jóllakatni az illetőt.

– Kutya baja a lánynak – nevetett Archie. – Már nem is hasonlít arra a sápadt és pufók Paige-re, akire emlékszem.

A fejemet csóváltam, amikor rádöbbentem, hogy máris visszavedlett a kötekedő, gyerekkori énjévé, és válasz helyett gyerekesen kinyújtottam a nyelvem, amin Mick, a kintről betévedt ezermester jót rötyögött.

– Gyere, szépségem – mondta, és kihúzott egy széket, hogy leüljek. – Csüccsenj le, mielőtt mindenki kötelességének érzi, hogy a fejedhez vágja a véleményét arról, hogy festesz.

– Drága Paige! – szólalt meg az álmatag hang tulajdonosa, aki hallgatott, amíg kényelembe nem helyeztem magam.

– Molly. – Elmosolyodtam. – Hogy vagy?

– Én is éppen ezt akartam kérdezni tőled – válaszolta, és rám emelte halványkék szemét, miközben szórakozottan a füle mögé simított egy rakoncátlan, vörösesbarna hajfürtöt, és kezet nyújtott.

Tudtam, hogy mindannyiuk tekintete közül Mollyé hatol a legmélyebbre. Fehér boszorkánynak vallotta magát, egy kis kunyhóban élt a wynthorpe-i erdőben, és jobban ismerte a szívem és a fejem titkait, mint bárki más.

Amikor gyerekkoromban meglátogattam, szoros barátság fűzött minket egymáshoz. A testvéri összetartozásunk mélyen gyökerezett, mivel mindhárom csintalan Connelly fivérrel meg kellett küzdenünk, ám az azóta eltelt évek alatt eltávolodtunk egymástól. Nem mintha ez most már számított volna. Úgy éreztem, pontosan ott folytatjuk, ahol abbahagytuk.

Egy pillanatra nem bírtam a szemébe nézni, de tudtam, hogy hamarosan úgyis rájön, hogy több van a váratlan érkezésem mögött, mint amit elárultam. Sőt, elég volt egyetlen futó pillantást vetnem az arcára, és az a határozott benyomásom támadt, hogy máris rájött.

– Hadd hozzak neked egy kis teát, Paige – szólt Dorothy, és úgy sürgött-forgott, mint általában. Szerencsére még Molly figyelmét is elterelte.

– Én pedig elmesélem, mi történt itt – tette hozzá Archie.

– Vagy mi nem történt – javítottam ki.

– Pontosan – helyeselt, és a fejét rázta, miközben rosszallóan az apjára sandított, aki szokás szerint nem vette magára a célzást.

Archie mesélt nekem a Jamie és Anna alapította jótékonysági szervezetről, ami gyászoló fiatalokat támogatott, és a szokásosnál korábban állt le az idei évben, hogy némi szünetet biztosítson nekik, valamint arról, hogy Gabe, a favágó – aki Hayley-nek, a házvezetőnőnek a férje – a ház legújabb alkalmazottja.

– És mi lenne, ha bemutatnátok nekem a kutyákat? – kérdeztem, miközben Dorothy újabb csésze teát töltött nekem. – Flosst persze már ismerem, de a másik kettőt még nem.

– Bran, a farkaskutya árnyékként követi Gabe-et mindenhová – válaszolta Mick, és megsimogatta az oldalán ülő óriási, békés természetű szürke kutyát. – De amíg a gazdája távol van, ő itt van velünk, mert nem rajong a hosszú utazásokért.

– Ő pedig itt Suki – tette hozzá Molly, és felnyalábolta a falatnyi kutyát –, a miénk Archie-val. Az exe hagyta itt nekünk néhány karácsonnyal ezelőtt.

Suki Molly karjában vonaglott, és elragadtatva megnyalta az állát.

– Már el is felejtettem, hogy együtt vagytok Archie-val, Molly – jegyeztem meg hitetlenkedve, és megráztam a fejem.

Ezúttal Archie nyújtotta ki rám a nyelvét.

– Tényleg meglepő, nem igaz? – szólt Molly fanyar mosollyal, mire a párja elkomorult.

– Tekintve, hogy mennyit ugrattátok egymást gyerekkorunkban – nevettem fel –, ez enyhe kifejezés!

Archie lehajolt, és megcsókolta Molly arcát, aki elpirult.

– De határozottan kellemes meglepetés – ismertem el, és örültem, hogy mindketten ilyen boldogok.

Alig tudtam elfojtani az ásítást, amikor már a harmadik bögre teát szürcsöltem, és befaltam egy hatalmas szeletet Dorothy mennyei gyümölcstortájából.

– Szóval, pontosan mióta is vagy itthon? – kérdezte Catherine, amikor észrevette, hogy le-lecsukódik a szemem.

– Még csak néhány órája – feleltem egy újabb ásítás kíséretében, és megpróbáltam egyenesen ülni a széken. – Tegnap ilyenkor még Jordániában voltam.

– Jóságos ég! – hüledezett Catherine. – Nem csoda, hogy úgy nézel ki, mint akiből az életet is kifacsarták. Hullafáradt lehetsz.

– Kezdem úgy érezni magam – vallottam be. – Pedig aludtam a buszon.

– Ebben az esetben – erősködött – menj és pihenj le.

– Igen – szólalt meg Molly, és a hangjától újra ébernek éreztem magam –, muszáj vigyáznod magadra, Paige. Időre van szükséged, hogy felépülj.

Vajon az utazástól, vagy máris kiderítette a titkomat? Nem mertem találgatni.

– Milyen érzés azokban a táborokban dolgozni? – kíváncsiskodott Archie.

Catherine és Molly összenézett.

– Kimerítő lehet – jegyezte meg Catherine. – Menjünk fel az emeletre, Paige.

– A Rózsaszobában meg van ágyazva – szólt Dorothy, és ettől máris jobb lett a napom.

Mindig is a Rózsaszoba volt a kedvencem. Saját kandallóval, kényelmes kanapéval és a fürdőszobájában lévő mély káddal a luxusszobák netovábbja volt, és miután oly sokáig aludtam egy nyeszlett kempingágyon, feltett szándékomban állt kiélvezni a kényelmét.

– Akkor irány a Rózsaszoba – jelentette ki Archie, és naivan felemelte a hátizsákomat.

Az apjához hasonlóan ő is megroggyant a súlya alatt, és felnyögött.

– Mire számítottál? – kacagtam fel. – Gyakorlatilag az összes földi tulajdonom benne van.

– Mondanám, hogy könnyen utazol – mosolygott vissza –, de ez legalább egy tonna. Hogy az ördögbe cipelted el idáig?

– Erősebb, mint amilyennek látszik – jegyezte meg Molly, és rám kacsintott.

Erre nem mondtam semmit.

Aznap este a szokásos vidám Wynthorpe Hall-i vacsorában volt részünk, amit a tisztára súrolt konyhaasztal körül fogyasztottuk el. Dorothy, mint mindig, most is egy hadseregre főzött, és jól megrakta a tányéromat tésztába sütött kolbásszal, zöldségpürével és sűrű mártással.

– Ínycsiklandó az illata, Dorothy – mondtam gyorsan –, de valószínűleg a felét sem bírom tudni megenni. Olyan sokáig éltem fejadagokon, hogy óvatosnak kell lennem.

Tapasztalatból tudtam, hogy nem jó ötlet egyik étrendről a másikra váltani anélkül, hogy hagynék a gyomromnak egy kis időt az alkalmazkodásra.

– Semmi baj – legyintett –, egyél csak annyit, amennyi jólesik.

Őszintének tűnt, de tudtam, hogy csalódott lenne, ha nem nyalnám tisztára a tányért.

– Szóval – kezdte Angus lelkesen – folytathatjuk ott, ahol korábban abbahagytuk?

– Igen! – kapta fel a fejét Archie. – Remek ötlet, apa, és Paige érkezésével már fele annyira sem tűnik ijesztőnek, hogy most újra végigvegyük az egészet, ugye?

– Jóságos ég! – mondtam, és kifújtam a levegőt. – Nem olyan biztos, hogy a jelenlétem minden problémát megold, Archie. Végül is én is csak egy ember vagyok.

– De egy ember is óriási változást okozhat – jelentette ki Molly sejtelmesen.

– Kösz a bizalmat – motyogtam, mire mindenki felnevetett.

– És neked legalább akkora szükséged van ránk, mint nekünk rád, Paige – tette hozzá a régi barátnőm. – Ezt a sors akarta így.

Archie már épp meg akarta kérdezni, hogy mire gondol, de gyorsan megelőztem.

– Szóval – mondtam, és letettem a villát, mire Dorothy szemöldöke rögtön felszaladt. – Hallottam már egy keveset Anna önkéntes munkájáról, a kiszállításról, a betegek orvoshoz fuvarozásáról és így tovább, de mi a helyzet a takarítással? Tényleg nem lehet egy erre szakosodott céget megbízni vele?

– De, megtehettük volna, ha előre tudjuk, hogy ez lesz – magyarázta Catherine –, mivel azonban Hayley és Gabe szabadsága az utolsó pillanatban jött előbbre, már késő volt.

– Én tudom, mi az, amit el kell végezni – tette hozzá Archie –, de nap mint nap ezt csinálom, és nem marad időm a saját munkámra.

– Ebben az esetben – mondtam, közben újra villát ragadtam, és vettem egy falatot a vajas sárgarépa- és paszternákpüréből –, meg kell osztanod velem, amit tudsz, Archie. Biztos át tudom venni tőled a stafétát, nem igaz?

Nagyon is törődtem a gyönyörű házzal, és nem végeztem volna olyan hanyag munkát, mint egy átlagos takarító.

– Az csodálatos lenne! – sóhajtott fel Archie hálásan. – És ha nekem sikerült, akkor biztos, hogy neked is menni fog.

– És mi lesz a Téli Csodaországgal? – tettem fel a következő kérdést. – Abban is segítsek? Az alapján, amit hallottam, elég komoly vállalkozásnak tűnik.

Tudtam, hogy kialakítottak egy ösvényt az erdőben a látogatók számára, ahol sétálni lehet, valamint olyan szezonális programokat szerveztek, mint a szánhúzás, a Mikulás látogatása, rénszarvas-simogató, bagolyleső, betlehemes játék, az ünnepi ételek és italok széles választékával, nem is beszélve a káprázatosan feldíszített karácsonyfákról, amelyeket megcsodálhatnak. Az egész hétvége a mesés ünnepi örömökről szólt, s bár még hátravolt addig néhány hét, ezek a programok kétségtelenül rengeteg tervezést és megvalósítást igényeltek.

– Mickkel gondoskodunk a logisztikáról, és az előkészületek egy részét is elvégezzük mi magunk – magyarázta Angus. – De Jamie és Gabe általában besegítenek, Archie-val együtt.

– Akkor jobb, ha én is fitten tartom magam. – Elvigyorodtam. – A segítségnyújtás a specialitásom.

– Ha megeszed a vacsorádat, még erősebb leszel – noszogatott Dorothy, aki kihasználta a pillanatot.

– Vannak cimboráim a városban, akik szintén segítenek – mondta Archie. – Hogy őszinte legyek, szerintem a Téli Csodaországgal minden rendben lesz. Valójában Anna és Hayley helyét volt igazán nehéz betölteni.

– De már nem – mosolygott Molly.

– Nem bizony – viszonoztam a mosolyt, és hálás voltam a figyelemelterelésért. – Többé már nem.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License