Tira Nael – Zuhanás

©Tira Nael, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Megyeri Judit

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/tira.nael.write

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

QueerBooks Válogatás

https://www.facebook.com/queerbooks.valogatas

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-37-9

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

zuhanás főnév -t, -ok, -a (hangutánzó és hangfestő)

A zuhan igével kifejezett történés, jelenség, folyamat v. állapot; az a tény, hogy vki, vmi zuhan; magasról, nagy sebességgel, hirtelen való esés, bukás.

Alex emlékezetébe – bár erre csak később döbbent rá – örökre beleégett a pillanat, amikor először meglátta Damiant.

Addig végtelenül nyugodt és tökéletes élete teljesen felfordul, ahogy egyre jobban megismeri Damiant, és hamarosan szembesülnie kell azzal, hogy amit addig gondolt a világról és magáról, nem éppen helytálló.

Damiant fogva tartják a démonai. A múlt vesztesége után megnyugvást remél az új helyen, nem akar új kapcsolatokba bonyolódni, az események mégis gyorsabban sodorják el, mint számít rá.

Mindketten küzdenek a kialakuló helyzettel, és bár a köztük létrejövő kapcsolat számos akadályt segít legyőzni, lassan rájönnek, hogy a szerelem olyan sötét mélységbe is taszíthatja őket, amivel nem biztos, hogy képesek megbirkózni…

„Úgyis zuhanna utánad, ugye tudod?

Tudom.”

Köszönet.

Mindenkinek, aki bármilyen formában hozzájárult ehhez a megjelenéshez.

I

– Szabad ez a hely? – Alex hangja kissé megremegett, bár igyekezett határozottságot színlelni. Vagy fél perce ácsorgott az asztal mellett, azon töprengve, mit mondjon. Egy ideje már készült erre a lépésre, eltervezte gondolatban, hogyan kezd majd bele a beszélgetésbe, valahogy mégis cserbenhagyta minden épeszű gondolat. Pedig az iskolaújság egyik szerkesztőjeként ahhoz szokott, hogy szavakkal bánik, életében először egy pillanatra mégis cserben hagyták.

Amint kicsúszott a száján, Alex realizálta, milyen ostobán hangzott a kérdés. Damian nyilván nem vár senkit. Ő az új srác, aki senkivel sem áll szóba, csak ha kötelező.

A lányok olvadtak a külsejétől és a titokzatosságától, a fiúk éppen ezért irigyek és féltékenyek voltak rá. És az, hogy Damian meg sem próbált beilleszkedni, csak olaj volt az éledő tűzre. Az iskolai pletykák alapján már nem kellett sok idő, hogy kikezdjék a fiút, és tréfák, gúnyolódások, piszkálódások kereszttüzébe kerüljön. Alexet egyébként nem érdekelték túlzottan az iskolai hatalmi harcok, de a gondolattól, hogy Damiant bántsák, még a hideg is kirázta.

Emlékezett az első pillanatra, mikor a fiú besétált a terembe. Harminc fokban is tetőtől talpig feketében, mintha gyászolna, a zöld szempárból áradó mélységes fájdalomtól és bánattól pedig Alex megborzongott. Damian maga volt a megfejtésre váró rejtély, és Alex újságírói vénája rögtön bizseregni kezdett.

Tehát már az első naptól fogva figyelte a fiút, leste az alkalmat, mikor mehetne oda hozzá, de az csak nem akart elérkezni. Már eltelt egy hét az iskolakezdés óta, és Alex végül megelégelve a saját tehetetlenségét, hirtelen ötlettől vezérelve ebédszünetben odasétált a fiú asztalához, hogy aztán rögtön az első másodpercben leégesse magát a legostobább kérdéssel, amit feltehetett.

Mindegy, ha már idáig eljutott, nem hátrál meg, bármilyen sötét tekintettel néz is rá a fiú.

– Mit akarsz? – kérdezte mogorván Damian. Meglepte, hogy valaki veszi a bátorságot, és zavarni merészeli. Nem vágyott senki közelségére, egyedül akart lenni. Okkal döntött úgy, hogy kivonja magát a szociális életből: mindenkinek azzal teszi a legjobbat, ha láthatatlan marad. Legalábbis ezt igyekezett elérni.

– Én… – Alex valami kifogás vagy magyarázat után kutatott az elméjében, aztán úgy döntött, az igazság pont megfelelő lesz. – Már egy hete itt vagy, és még soha senkivel nem váltottál egyetlen szót sem. És ha ez így megy tovább, rád fognak szállni.

– Na és? Nincs szükségem sem társaságra, sem bébiszitterre, és meg tudom védeni magam, ha úgy alakulna. Amúgy kémkedsz utánam vagy mi?

– Oké, értem, nem akarsz beszélgetni. Akkor csak leülök, és megígérem, hogy csendben leszek. Amúgy – vonta meg Alex a vállát – az iskolaújságnak dolgozom. Érdekelnek a különleges esetek – mondta, miközben elhelyezkedett a székén.

Damian alaposabban szemügyre vette a fiút. Alex sötétszőke tincsei a válláig omlottak le, barna szemében az őszinte kíváncsiság szikrái csillogtak. Egyetlen pillanatra kapcsolódott össze a tekintetük, mire Damian zavartan elkapta a pillantását, de mikor Alex az ebédjével kezdett foglalkozni, újra vizslatni kezdte a fiút. Kilencvenöt százalék, suhant át az agyán önkéntelenül, és csak azért ennyi, mert többször is látta Alexet a barátnőjével, és ez egy picit elbizonytalanította. Az igazság az, hogy már akkor megakadt a tekintete a túlzottan vonzó babaarcon, a hullámos tincseken, a barna szempáron, mikor belépett az első közös órájukon a terembe. Akkor kapásból száz százalékot adott volna, és most, hogy Alex itt ült mellette, újra figyelmeztetnie kellett magát, hogy terve szerint az elkövetkezendő két évben, amit az iskolában tölt, mindentől és mindenkitől távol tartja magát.

Alex azonban láthatóan azon igyekezett, hogy ezt minél jobban megnehezítse. Az ebédnél ugyan még tényleg csendben volt, és békén hagyta, de amikor ebéd után Damian elhelyezkedett az udvaron megszokott helyén, ahol az üres perceit szokta tölteni, kisvártatva ott is felbukkant.

– Van valami különleges ebben a fában? – szegezte neki a kérdést Alex, ő pedig igyekezett a lehető legtöbb gúnyt sűríteni a hangjába, amikor válaszolt.

– Itt általában békén hagynak. Mondd, nincs valaki, aki hiányolna téged? Tölthetnéd vele az időd, ahelyett, hogy engem zaklatsz.

– Értem – bólintott Alex, figyelmen kívül hagyva az egyértelműen támadó hangsúlyt, és letelepedett Damian mellé. – De a barátaim kibírják egy kicsit nélkülem.

Damian próbált tudomást sem venni róla. Alex szavai összemosódtak, csak hangjának dallama jutott el hozzá. Rémlett, hogy az iskoláról, a szokásokról és a diákokról mesél, és Damian egyre sűrűbben kapta azon magát, hogy a fiú arcát fürkészi. És nemcsak az arcát. Ujjainak játékos mozdulatait, ahogy a fűszálakkal babrált, nyakának ívét, és… Damian megálljt parancsolt magának. Bár teljesen nem tudta kizárni a tudatából Alex jelenlétét, igyekezett semleges maradni vele kapcsolatban. Ki kell bírnia…

– És amikor már az első este a medvék miatt paráztatok? Pedig itt nincsenek is medvék… – kezdett Randy újabb sztoriba a nyári táborozásról, és Damian már az első mondatot sem bírta megállni vigyorgás nélkül.

Starforce. Így hívták a helyet, ahol a városi fiatalság jobb híján az idejét múlatta. Alex csütörtök délután vetette fel, hogy vele és a barátaival tarthatna, neki pedig hamarabb csúszott ki a száján az igen, minthogy belegondolhatott volna, mibe keveri magát.

Alex egész héten levakarhatatlannak bizonyult, hiába próbált meg mindent, hogy eltávolítsa a közeléből. A fiú mindennap pofátlanul letelepedett mellé az ebédnél, megkereste a szünetekben, és fecsegett, válogatás nélkül bármiről, ami eszébe jutott. Damiannek pedig végül megtört az ellenállása.

Előtte egy hatalmas pohár kóla és a nagy adag sült krumpli maradéka, és be kellett látnia, voltaképpen élvezi a társaságot. Persze főleg Alex jelenlétét.

A többiek: Randy és Matt Alex legjobb barátai, mint kiderült, már első óta, pedig senki nem gondolná róluk, annyira különböznek. Kétségtelenül Randy volt a szóvivő, érthető módon. Ő rendelkezett kellő érzékkel a humorhoz és a meséléshez, stand uposként hatalmas karrier állna előtte. Minden szavát élmény volt hallgatni.

A barátnőik – Lori, Lisa és Stacey – pedig úgy bámulták őt, mintha valami félisten lenne, és Damiant szórakoztatta ez a figyelem. Csak Stacey jelenlétét viselte nehezen, nem mintha bármi baja lett volna a lánnyal, leszámítva azt, hogy ő Alex barátnője.

Megtudta, hogy ők hatan a nyáron töltötték be a tizenhatot, és rábeszélték a szüleiket, hogy engedjék el őket egy hétre a hegyekbe. Persze valamelyikük ősei minden nap rájuk néztek, de akkor is, csak ők voltak, és ez még jobban összekovácsolta őket.

Hála Randy beszélőkéjének – vagy talán Alex szólt rájuk? – őt nem faggatták, bár tudta, hogy a történetek neki szólnak, meghagyták a csendes megfigyelő szerepében. Ennél többet nem is akart, eleve nemet kellett volna mondania, csakhogy ez egyre nehezebben ment neki, ha Alexről volt szó.

A fiúra villant a tekintete, és ő rámosolygott. Épp csak egy pillanatra, épp csak egy átsuhanó kifejezés volt az arcán, mielőtt megcsókolta Stacey-t. Damian lehajtotta a fejét, és belekortyolt a kólájába. Rossz volt Alexet Stacey-vel látni, még akkor is, ha pontosan tudta, hogy a fiú az idő nagy részében őt figyeli, és nem a lánnyal foglalkozik…

– …akkor már Matt is úgy visított, mint egy csaj…

– Azért ez túlzás! – háborodott fel Matt az őt ért sértésen.

– De most komolyan, csak Alex meg én voltunk magunknál – bizonygatta Randy. – Ugye, haver?

– Mi? – kérdezett vissza zavartan Alex. Teljesen elvesztette a fonalat, mert azzal kötötte le magát, hogy Damiant figyeli. Kicsit aggódott, hogy fogja magát érezni a fiú az ő barátai közt, arról nem is beszélve, hogy először ők is kiakadtak – főleg Stacey –, mikor közölte, hogy meghívta Damiant, de bízott bennük annyira, hogy végül nem fognak balhézni, és nem kellett csalódnia.

A táborozás óta amikor csak tehették, együtt bandáztak. Sőt, a lányokkal már a kemping első napján elszaladt a ló, házasságról, gyerekről, családról ábrándoztak. Alex szerint ez tizenhat évesektől meglehetősen túlzás, nem mintha a környéken nem az lett volna általános, hogy az ember az első szerelmével éli le az életét. Jó, legalábbis az első válásig.

Randy szerint az simán női ösztön, hogy ha lányok kezébe fakanál kerül, és nekik kell rendben tartani a dolgokat, rögtön felébred bennük a babázni vágyás. De persze Randy mindent a női ösztönre fogott, amit nem tudott vagy nem akart megérteni a lányok viselkedésében.

Matt teljesen odavolt attól, hogy Lisa vele tervez, Randy pedig higgadt realitással közölte, hogy esetleg egyetem után. Ezt Alex azért furcsállta, mert általában Matt volt a higgadt, tervező típus, míg Randy sokkal inkább álmodozó. Vagy legalábbis sokkal spontánabb. De úgy tűnt, Matt elvakultabban szerelmes.

Pedig csak évzáró bálon jöttek össze, Lori hathatós közbenjárására, és többet piszkálták egymást, mint amennyit nyugiban voltak, bár az is lehet, hogy épp ez tartotta életben a kapcsolatukat. Alexnek erről fogalma sem volt, nem érdekelték túlzottan a szerelmi dolgok, csak annyit tudott, hogy valahányszor Matt panaszkodott nekik, és megkérdezték, hogy akkor miért van még a lánnyal, ő nagyra nyílt szemmel közölte, hogy mert szereti. És olyankor Randy nevetve megveregette Matt vállát, mint aki pontosan tudja, miről is van szó.

Randy és Lori már több mint egy éve együtt jártak, és szinte tökéletes volt köztük az egyetértés. Alexnek rájuk nézve mindig az jutott eszébe, hogy az iskola után tuti összeházasodnak, és életük végéig boldogan élnek majd.

Számára viszont teljesen idegen volt a gondolat, hogy megházasodjon és gyerekei legyenek. A jövőről alkotott képe a tizenhatodik születésnapján kimerült annyiban, hogy egyetemre megy, és újságíró lesz. Talán mert nem érezte magához annyira közel Stacey-t, hogy hosszú távra tervezzen, noha kétségkívül kedvelte őt, talán csak egyébként sem érett meg még arra, hogy ilyesmin töprengjen.

Tavasszal, egy iskolai feladat kapcsán melegedtek össze. Sok közös volt bennük, de Alex nem tudta, hogy ez valóban szerelem-e. Élvezte a lány társaságát, jólesett neki a rajongása, ahogy Stacey hozzábújt, ahogy megcsókolta. De sokszor érezte azt, hogy a lány inkább a testvére, mint a barátnője.

Ehhez képest valami viszont megmagyarázhatatlanul vonzotta Damianhez. Egyszerűen jólesett a közelében lenni, és bár nem így tervezte, mégis egyre több időt töltött vele. Az elmúlt héten csak akkor érezte magát igazán elemében, amikor Damiannel volt, így azt akarta, hogy most is mellette legyen. Már a barátai is észrevették, hogy távolodik tőlük, de ezt egyelőre elintézte azzal, hogy interjút akar csinálni az újságnak a fiúval. Ez még nem is lett volna különös, szokás volt az új diákokkal interjút készíteni, de Alex pontosan tudta, hogy ebbe Damian nem menne bele. Meg sem kérdezte róla, bár viszkettek az ujjai, de mivel a fiú olyan zárkózottan viselkedett, nem sok esélyt látott rá, hogy igent mondana. Hiszen többnyire csak akkor nyitotta ki a száját, amikor megpróbálta őt valami csípős megjegyzéssel elhajtani, és azon még Alex is meglepődött, hogy nem járt sikerrel. Nem tudta, honnan szedte össze végül a bátorságát, hogy elhívja Damiant, de madarat lehetett volna fogatni vele, amikor a várt elutasítás helyett igen volt a válasz. És most mélységes elégedettséggel töltötte el, hogy úgy tűnt, a fiú remekül elvan a társaságban.

– Arról beszéltem, amikor megjelent a pókcsorda. Merre jársz, haver?

– Csak elgondolkodtam – vonta meg a vállát Alex, és hogy a további kérdéseket elkerülje, magához húzta és megcsókolta Stacey-t.

Némán lépdeltek egymás mellett csendes úton. Miután kiderült, hogy mindössze két utcányira lakik tőle, Alexnek sikerült rávennie Damiant, hogy kísérje el vele Stacey-t –egyszerűen nem vett tudomást a lány rosszalló pillantásáról –, és utána együtt menjenek haza.

Alex túl gyakran pillantott oldalra Damianre, bár fel sem tűnt neki igazán, hogy inkább a fiút nézi, mint az utat. Kiürítette az agyát, csak a bizsergetően kellemes érzésre koncentrált, ami Damian közelében mindannyiszor elfogta. Nem vallotta be magának, hogy kezdi terhesnek tartani a barátai társaságát, mert elvonják Damiantől, és nem volt hajlandó észrevenni, hogy ezalatt az egy hét alatt mennyire kifordult magából. Vagy talán épp most kezd önmaga lenni? Akárhogy is, az egyetlen, amiben biztos volt, hogy úgy érzi, Damian mellett végre kap levegőt. Mintha a fiú jelentené a friss fuvallatot az áporodott kisvárosi levegőben…

Damian tudta, hogy végig kívülálló lesz, és ennek tudatában vágott bele az estébe, igyekezve érzelmileg is távol maradni mindenkitől, de a féltékenységet így sem volt képes legyőzni. Tudta, hogy két évvel idősebbként, mindazzal a háta mögött, amit átélt, nem lesz könnyű beilleszkedni, bár valójában nem is akart. Mégis féltékeny volt a többiek barátságára, a párok összetartozására, főleg Stacey és Alex kapcsolatára. Jelen pillanatban még próbálta magával elhitetni, hogy mindez csak azért van, mert neki nincs senkije, de akárhányszor meglátta őket csókolózni, görcsbe rándult a gyomra. Több volt benne a múlt fájdalmából, a hiányból, mint a jelen érzéseiből, de tudta, hogy ha így megy tovább, előbb-utóbb szembe kell néznie vele…

Oldalra sandított. Alex láthatóan felhőtlenül jókedvű volt, és mintha csak érezné, hogy figyeli, ő is rápillantott. Damian szívét megdobogtatta az a mosoly Alex arcán, a pillantása, ahogy ránézett…

Az este folyamán újra kilencvenkilenc százalékra kúszott a mutató. Damian nem tudta, hogy Alex csak alibiből van-e Stacey-vel, vagy még nincs tisztában magával, akárhogy is, neki semmi dolga vele. Nem lehet. Bármit is érez, esze ágában sincs ugyanazokat a hibákat elkövetni, még egyszer katasztrófába sodorni magát és akit szeret…

El kéne felejtenie, és távol tartani magát a fiútól. Ez az egyetlen megoldás.

II

Damian tervez, Alex végez… legalábbis Damian egyre inkább meg volt róla győződve, hogy Alex felér egy természeti csapással. A fiú a hétvégén többször próbálta hívni, még üzenetet is küldött, de ő figyelmen kívül hagyta a próbálkozásait. Tartani akarta magát a pénteki fogadalmához.

Viszont amikor hétfőn egyenesen a fiú szemébe mondta, hogy nem kíváncsi rá, Alex nemes egyszerűséggel kiröhögte, és délután a hazaúton is mellészegődött. És teljesen mindegy volt, hogy a továbbiakban mit csinált, Alexről minden lepergett. Pedig ő tényleg mindent megpróbált.

Csütörtök délután úgy tűnt, végre megszabadul egy kicsit a fiútól, és éppen békésen kávézott a konyhában, amikor megszólalt a csengő. Már készült felállni, hogy megnézze, ki az, de az anyja megállította.

– Hagyd csak, majd megyek. Úgyis lendületben vagyok.

Damian biccentett, és belekortyolt a kávéba, hogy aztán meghallva Alex hangját szolidan fuldokolva pattanjon fel a székről.

– Jó napot, Mrs. Wood, Alex vagyok. Damian itthon van?

A fiú gyorsan vett két mély lélegzetet, hogy legyőzze kitörni készülő pánikrohamát. El akarta ezt kerülni, épp elég volt Alex állandó közelségével megbirkóznia az iskolában, és a fenébe is, arra sem emlékszik, mikor szedte ki belőle, hogy hol lakik!

Tennie kell valamit. Persze azt tudták a szülei, hogy pénteken néhány évfolyamtársával volt szórakozni – és mennyire örültek neki! –, de Damian úgy gondolta, jobb is, ha ez ismeretség nem mélyül el jobban. Le kell szerelnie valahogy Alexet.

– Igen, itthon van – lépett ki a konyhából, mielőtt az anyja válaszolhatott volna. – De te mit keresel itt?

Alex elmosolyodott és felragyogott a tekintete, ahogy megpillantotta őt, Damian szíve pedig megdobbant a fiú arca láttán, és abban a pillanatban tudta, hogy lőttek az elhatározásának: nem fogja tudni elküldeni. Bár azért megpróbálja, de ismerve Alex ragaszkodását, nem sok esélyt látott a sikerre.

– Gondoltam tanulhatnánk együtt.

– Úgy látom – pillantott jelentőségteljesen Anne Damianre –, hogy rám itt már nincs szükség. Örülök, hogy megismertelek, Alex. Jó tanulást, szóljatok, ha kell valami – közölte, aztán visszament a konyhába, magukra hagyva őket. Pedig Damian egyetlen esélye az lett volna, ha az anyja valamilyen kifogással szépen hazaküldi Alexet.

– Nem úgy tűnt, hogy segítségre lenne szükséged – morogta a fiú. Ilyen könnyen akkor sem adja magát, még ha nagyon is tudatában van annak, hogy vesztes csatát vív.

– Nincs is, de egyedül unalmas.

– És a barátaid?

– Melyiküket láttad emelt törin? Ugyan már, jó móka lesz.

– Minden bizonnyal – sóhajtott fel frusztráltan a fiú, de azért félreállt az ajtóból, Alex pedig diadalittas mosollyal lépte át a küszöböt.

Alex becsukta a könyvet, nyújtózott egyet, Damian tekintetét pedig odavonzotta a mozdulat. Nem mintha már eddig is nem szentelt volna jóval több figyelmet a fiúnak, mint a tanulnivalónak.

Damian tudta, hogy Alexnek fogalma sincs róla, mit művel vele, hogy milyen iszonyatos erővel bír felette, és azt is, hogy amit ő művel, az színtiszta önkínzás. Egyszerűen csak ki kéne szállnia ebből, de mostanra már a gondolat is képtelenségnek tűnt, hogy soha többet ne beszéljenek. Alex egyszerűen megőrjítette, így még őrjítőbb volt a tudat, hogy nem lehet köztük semmi.

– Jut is eszembe. Honnan tudod a címem?

– Te árultad el – nevetett fel Alex. – Jó, nem pontosan, de ismerem a környéket, a körülírás is elég volt – fűzte hozzá Damian kérdő tekintetét látva, aztán folytatta a pakolást, majd visszaült a székre. Damian a fiú arcát fürkészte, mintha némi bizonytalanságot vélt volna felfedezni rajta.

– Nem kéne indulnod? – kérdezte. Alex általában elég határozottan mászott rá, és ha ilyen elveszetten bámul maga elé, akkor olyasmi jön, ami neki nem fog tetszeni. Persze a fiút nem lehetett ilyen könnyen leszerelni.

Egy pillanatra találkozott a tekintetük, aztán Alex zavartan lesütötte a szemét, ujjaival apró köröket rajzolva az íróasztal lapjára. A gyomra pici gombóccá zsugorodott össze, egyszerre volt izgatott és ideges. Meg akarta hívni Damiant péntekre, és mivel számított rá, hogy a fiú tiltakozni fog, elhatározta, hogy mindenképp meggyőzi, hogy legyen ott, vele, de hogyan, amikor még a kérdést sem meri feltenni?

– De igen, csak… – Alex vett egy mély levegőt, és összeszedve minden bátorságát kibökte. – Holnap is velünk jössz, ugye?

– Ez nem jó ötlet – felelte Damian. Semmi kedve nem volt végignézni, ahogy Alex Stacey-vel enyeleg.

– Miért ne lenne az? Jól érezted magad, nem?

– De igen…

– Akkor? Én szeretném, ha ott lennél.

– Jó – sóhajtott fel Damian, hogy aztán egy pillanattal később meg is bánja. Már megint hamarabb nyitotta ki a száját, mint hogy belegondolt volna a következményekbe. Ennyit a távolságtartásról…

– Ma délután átjöhetnél hozzánk tanulni – ült le Alex Damian asztalához szerdán ebédnél. A fiú már meg sem lepődött a megjelenésén, sőt, kifejezetten várta, a kérésen viszont annál inkább megdöbbent.

– Nem lehetünk mindig nálatok – vont vállat könnyedén Alex látva Damian arckifejezését.

– Amúgy sem kéne ennyit együtt lógnunk – vágta rá Damian. Alex tényleg túl sok időt töltött vele, főleg azt figyelembe véve, hogy őt mennyire felkavarta a közelsége. És nem számít, hogy próbál ellenállni, biztosra vette, hogy már Alex is pontosan tudja: végül úgysem mond neki nemet.

A múlt péntek után a fiú még az addiginál is szemtelenebbül tapadt rá: beállított hozzá a hétvégén – Damian már nem is emlékezett rá, milyen kifogással –, bár nem maradt sokáig, mert programja volt, persze Stacey-vel.

Damian pedig kénytelen volt belátni, hogy eltekintve a ténytől, miszerint Alex szexi, vonzó, szellemes, vicces… tehát eltekintve a ténytől, miszerint messzire el kéne kerülnie… szóval ettől eltekintve egyáltalán nem bánja a jelenlétét. Sőt mi több, vágyik rá, egyre jobban.

De ez akkor sem mehet így tovább.

– Miért? – bámult Alex megrökönyödve Damianre. Nem értette a folytonos ellenkezést. Ő élvezte a fiú társaságát, és úgy látta, Damian is jól érzi magát vele.

– A barátaid már így is ferde szemmel néznek rám.

– Dehogyis. Kedvelnek.

– Téged kedvelnek, ezért viselnek el.

– Ez nem igaz. Csak Stacey hisztizik, de tehetek én arról, hogy nem hajlandó megérteni, hogy a felvételi fontos? Úgy értem, tudom, hogy még messze vannak a vizsgák, de nem lehet elég korán kezdeni a készülést. Szóval, átjössz?

Damian megrázta a fejét, de ezzel egyidőben kiszaladt a száján az Igen, mire Alex jóízűen felnevetett.

– Akkor a suli előtt találkozunk.

Damian elkeseredve bámult a fiú után. Meg kéne tanulnia végre ténylegesen nemet mondani neki, mielőtt túl késő lenne. Már ha így is nem túl késő… Előbb-utóbb Alex is rájön, miért akarja minden idejét vele tölteni, akkor is, ha jelenleg még vak a saját érzéseire. És ez egyáltalán nem ígérkezett könnyű menetnek… Damian pedig nem akart vitákat, veszekedéseket, megoldhatatlan helyzeteket, nem akart egy eleve kudarcra ítélt szerelmet…

– Te már megint elhívtad? – támadt neki Stacey Alexnek egy héttel később. A fiú nem tudta eldönteni, hogy barátnője inkább dühös, vagy inkább csalódott, de annyira nem is izgatta, unta már, hogy az elmúlt hetekben állandóan ezen vitáznak.

– Miért ne tettem volna? – sóhajtott fel lemondóan.

– Például mert rám már alig van időd! – fakadt ki a lány. – És ez a mi esténk, egy idegennek semmi keresnivalója ott.

– Damian nem idegen!

– Ja, persze. Mégis mit tudsz róla? Nem is ismered!

– És a legjobb módja annak, hogy megismerjem, hogy messzire elkerülöm, ugye?

– Már egy hónapja csinálod ezt, és mit tudtál meg róla? Semmit!

– Ez nem igaz… – tiltakozott Alex, bár hiányzott a meggyőződés a hangjából.

– Akkor mondd! Miért idősebb nálunk ennyivel? Honnan jött? Mi történt vele?

Alex megsemmisülten hallgatott. Ezekre a kérdésekre nem tudott felelni, de úgy alakult, hogy ő beszélt, Damian meg többnyire hallgatott, és hiába fúrt lyukat az oldalába a kíváncsiság, valami mégis visszatartotta attól, hogy kérdezősködni kezdjen.

– Jó – sóhajtott fel Stacey, és az ölébe ült. – Tudom én, hogy a Pulitzerre hajtasz, de lassan beláthatnád, hogy nem ez lesz a díjnyertes ügy. Kezd már egy kicsit beteges lenni, amit csinálsz. És hiányzol – búgta a fülébe a lány. – Nemcsak nekem, a többieknek is.

Alex bénultan hagyta, hogy Stacey megcsókolja, de alig viszonozta az érintést. Nem esett jól beismerni, hogy az utóbbi időben tényleg annyiszor szerelte le őt és a barátait, ahányszor csak tudta. De szeretett Damian mellett lenni, és különös borzongás járta át, valahányszor magán érezte a zöld szempár csillogását. Arról persze nem kívánt tudomást venni, hova vezethet ez az egész, csak azt akarta, hogy a többiek fogadják el, hogy van még valaki, akit kedvel, és akivel életében először igazán jól érzi magát.

Abban viszont kénytelen volt igazat adni Stacey-nek, hogy nem kerülgethetik örökké a forró kását. Bár már nem az újságíró volt kíváncsi a fiú titkaira, csak a barát, azért meg kell próbálnia kideríteni végre, mi lappang Damian múltjában…

Pénteken a hazaúton valahogy különösen lassan teltek a másodpercek. Mintha az idő neki dolgozna, hogy képes legyen összeszedni magát, és feltenni a kérdéseit. Mert kifaggatni Damiant egyáltalán nem ment olyan egyszerűen, mint gondolta, eddig még belekezdeni sem mert.

Tartott tőle, hogy kérdezősködés a barátságukat veszélyezteti. Eddig talán csak egyszer volt ennyire ideges, amikor tizenhárom éves korukban a szülei rajtakapták őt, Randyt és Mattet, hogy pornóújságokat nézegetnek. Akkor büntették meg először valamiért, és azóta is igyekezett, hogy ne adjon rá újra okot.

És ennek sokkal nagyobb kockázata volt, mint néhány hétnyi szobafogság vagy a tévétől való eltiltás. Damian mostanra túl fontos szerepet töltött be az életében, mégis, minden visszatartó erő ellenére is úgy érezte, képtelen tovább elviselni a tudatlanságot.

– Damian… – Csupán suttogva ejtette ki a fiú nevét, de a csillagfényes éjszaka csendjében ez is elég volt, hogy a másik meghallja.

– Igen? – Damian hirtelen a nagyjából huszonöt fok ellenére is fázni kezdett. Alex egész lényéből a hangjára volt a legérzékenyebb, így már pusztán a suttogva kiejtett névből is tudta, olyasmi következik, aminek nem fog örülni.

– Miért nem beszélsz magadról soha? Hogy mi volt, mielőtt idejöttél… – Alex továbbra is halkan beszélt, és Damian nem tudta nem észrevenni a félelem rezdülését az imádott dallamban.

– Alex…

– Úgy értem, értem, hogy általában miért nem. De mi barátok vagyunk, nem?

– Azt hiszem, igen… mondhatjuk, hogy igen… – Damian zavartan fordította el a tekintetét. Alex sokkal többet jelentett számára, persze ezt nem óhajtotta a tudomására hozni. Egyelőre csak csendesen, a felszín alatt megbújva hordozta magában, de ismerte annyira az érzéseit, hogy saját maga előtt már nem volt értelme tagadni. Csak az a baj, hogy úgyis reménytelen az ügy…

– Akkor miért nem bízol bennem? Megérdemlem, hogy bízz bennem! – Alex hangja csalódottan csengett, mire Damian lassan ránézett, és összekapcsolódott a tekintetük. Szeretett volna mondani valamit, amivel megnyugtathatná a fiút, de hazudni nem akart, az igazság pedig túlzottan fájt.

Bántotta, hogy Alex miatta szomorú és csalódott, de bármennyire is nehezére esett nemet mondania neki, a kérést, hogy meséljen magáról, nem tudta teljesíteni.

– Nem erről van szó… – kezdte halkan, de Alex nem várta meg a folytatást.

– Hagyjuk – morogta lehangoltan, és elindult előre. Most döbbent rá, hogy vannak dolgok, amik örökre az emlékezetébe égnek. Ugyanazt az elveszett pillantást látta, mint az első napon, amikor Damian besétált a terembe, és ő még mindig meg akarta fejteni, csak már egészen más motiválta. Az fájt a legjobban, hogy Damian nem avatta be a bizalmába, hogy nem tekinti tényleg a barátjának, és fogalma sem volt róla, mit kéne tennie, hogy áttörje a falat.

A fiú utánakapott, megragadta a csuklóját, és visszafordította maga felé, Alex pedig beleremegett az érintésbe. Egy pillanat alatt szállt el minden gondolat a fejéből, csak az addig ismeretlen, minden sejtjét átjáró bizsergést érezte.

– Nézz rám! – kérte Damian, Alex pedig szó nélkül engedelmeskedett. A fiú tekintete megtörtnek és belenyugvónak tűnt, és Alex szíve belesajdult ebbe a pillantásba.

– Sajnálom – kezdett bele halkan Damian. – De ha barátok vagyunk, kérlek, fogadd el, hogy nem akarok és nem is tudok róla beszélni… És nem utolsósorban, biztos vagyok benne, hogy nem is akarod tudni… Képes vagy rá?

Alex próbált egy értelmes mondatot kinyögni, válaszolni valamit, de lassan kezdte megérezni, hogy a kezét szorító ujjak milyen erősek, és csak arra tudott gondolni, hogy vajon Damian tisztában van-e vele, hogy kis híján összeroppantja a csontjait.

– Ez fáj – szakadt ki belőle, mire a fiú elengedte, ő pedig a kellemetlenség ellenére is csalódottan vette tudomásul az érintés megszűnését.

– Ne haragudj! – mormogta Damian, aztán elfordult és továbbindult. Néhány pillanatba beletelt, míg meghallotta Alex lépteit maga mögött, majd újabb pár másodperc után a fiú hangját maga mellett.

– Képes vagyok rá. De ne mondd, hogy nem akarom tudni, mert igenis akarom. Megértem, ha azt mondod, hogy még nem megy. Csak azt szeretném, ha lenne rá esélyem, hogy egyszer megbízz bennem annyira, hogy beavass a titkaidba.

Végszóra érkeztek meg Alexék háza elé. Damian a fiú felé fordult, meg akarta mondani, hogy nem azért nem mondja el, mert nem bízik benne, de Alex arckifejezése belefojtotta a szót. A fiú ebben a pillanatban olyan édes volt, mint még soha, és ő legszívesebben ott helyben megcsókolta volna. A dacos tekintettől, az elszántságot sugárzó arckifejezéstől csak még vonzóbbnak látta. Nehezen állta meg anélkül, hogy ostobaságot csináljon, de sikerült legyőznie a késztetést. Bármennyire is szeretné, nem az ő dolga a fiút felébreszteni.

– Alex, ez nem a bizalomról szól – kezdett bele végül. – Én már eddig is közelebb engedtelek magamhoz, mint az utóbbi időben bárkit. Bízom benned. Attól a pillanattól fogva, hogy odajöttél, és én tehettem bármit, te nem voltál hajlandó tágítani mellőlem. De még nem vagyok rá kész, hogy beszéljek róla.

– Csak majd egyszer, jó? És most jó éjszakát! – Alex még köszönni sem hagyott időt Damiannek, olyan gyorsan iszkolt be a házba. Nem akarta megvárni, hogy a fiú kifogást találjon vagy tiltakozni kezdjen.

Az ablakból bámult Damian távolodó alakja után. Próbálta elfogadni, amit mondott, hitt neki – látta a tekintetén, hogy igazat mond –, de akkor is bántotta a dolog. Igyekszik majd türelmes lenni, és nem úgy viselkedni, mint egy óvodás, ha nem kapja meg, amit akar. Damian barátsága sokkal többet ér annál, hogy durcáskodjon.

Eszébe jutott, ahogy a fiú ujjai a csuklójára fonódtak, és beleborzongott az emlékbe. Az ereje ellenére is puha volt, meleg és gyengéd… Alex megrázta a fejét. Csak ideges és zaklatott, azért járnak ilyen gondolatok a fejében. Remélte, hogy Damian nem vette észre rajta, milyen hatással volt rá, mert nem akart belegondolni, mit jelenthet az, hogy egy puszta érintés ilyen reakciót váltott ki belőle, de egy dolgot biztosan tudott: soha többet nem akarja azt a tekintetet látni…

Damian meg sem lepődött, hogy a szülei ébren várják. Aggódnak, persze, érthető módon – legalább Alexet ők is megbízhatónak ítélték –, de a fiú ezúttal szívesen elkerülte volna a találkozást. Az anyja túl könnyen szúrta ki, ha valami baja volt, és Alex kérdezősködése eléggé felkavarta. De persze nem tudott olyan halkan beosonni, hogy ne vegyék észre.

–Szia, fiam – jött ki elé Anne. – Hogy telt az este?

– Remekül – Damian még egy mosolyt is magára erőltetett, de a nő így is kérdőn vonta fel a szemöldökét. – Tényleg, anya. Csak fáradt vagyok. Megyek aludni, jó?

– Biztos?

– Persze. Minden rendben.

– Akkor jó éjszakát – biccentett Anne.

– Nektek is.

Damian tudta, hogy az anyja egy pillanatig sem hitte el, hogy minden rendben van, de nem érdekelte. Egyelőre örült, hogy aznapra megszabadult, bár fogalma sem volt, meddig kerülheti el a kérdezősködést. Alex nem csak a mai estén kavarta fel…

Zavarta a helyzet, amibe akaratán kívül keveredett, még ha tisztában is volt azzal, hogy ezt csak ő akadályozhatta volna meg. A költözés az egész családja életét felborította, neki pedig le kell zárnia azt az időszakot, és ennek biztos nem az a legjobb módja, hogy beleszeressen valakibe, aki… vagy hogy egyáltalán beleszeressen valakibe.

Nem véletlen akart mindenkitől távol maradni. Egyszer már megjárta a poklot, és nem kívánta még egyszer… De Alex… Alex már most túl közel került hozzá.

Zenét kapcsolt, elővette a szekrény mélyére rejtett dobozt, és letelepedett vele az ágyra.

Lassan kipakolta a doboz tartalmát. Képeket, leveleket és egy kulcstartót, amit tőle kapott. Azt mondták, dobja ki őket, de nem tudta megtenni. Azt mondták, ha megszabadul tőlük, könnyebb lesz továbblépni. De ezzel saját maga egy részétől kellene megválnia, és azt nem akarta. És nem is volt rá képes…

Emlékezett, milyen furcsának találta, hogy papíron leveleznek. De mindketten szerették látni a másik kézírását. Tudták, jobban árulkodik az érzéseikről, mint bármi más…

Kezébe vette az utolsó levelet… Ez annyira más volt, mint a többi. Reszketett a keze, amint végighúzta ujjait a sorok mentén. Látni vélte a betűk körvonalán a zaklatottságot, emlékezett a mozdulatra, a mosolyra, amivel kapta, és lassan eleredtek a könnyei. Szeretett volna hangosan, egy sarokban kuporogva zokogni, de nem akarta, hogy a szülei meghallják. Akkor tényleg aggódni kezdenének, és arra egyáltalán nem volt szüksége. Így csak némán könnyezett, felidézve addigi életének legszebb pillanatait.

Minden egyes Alexszel töltött percben úgy érezte, elárulja őt… Nincs bocsánat arra, amit tett, és még csak elbúcsúzni sem tudott tőle…

Sokszor szerette volna visszaforgatni az idő kerekét, és mindent másképp csinálni… Nem gondolta, hogy lehet újra szerelmes, hogy érezhet még egyáltalán bármit… és azóta először Alex társaságában fordult elő, hogy nem gondolt rá…

III

– Merre jársz? – mordult fel Stacey, miután már vagy fél órája minden csábítási kísérlete kudarcot vallott. Alex egész egyszerűen mintha tudomást sem venne a jelenlétéről. Legalábbis nem jobban, mint a pókéról a sarokban. – Fogadok, hogy megint Damianen agyalsz. Mikor állsz már le végre?

– Nem agyalok semmin.

– Dehogynem – pattant fel dühösen a lány, és elkezdett öltözni. – Beteges, amit csinálsz!

Alex felült, megfogta a lány kezét, és visszahúzta magához.

– Ne haragudj. Tényleg elgondolkodtam, de a buli járt a fejemben.

Erre Stacey dühét mintha elfújták volna, elmosolyodott, és közelebb simult Alexhez.

– Nyugi, ügyes leszel. Ezt a feladatot neked találták ki.

Alex mosolyt erőltetett magára, és megcsókolta a lányt.

Tulajdonképpen Stacey fején találta a szöget, bár az sem volt hazugság, amit mondott.

Még hétfőn kérték fel az iskolai halloweeni buli főszervezőjének. Rábízták, hogy összeállítsa a csapatot, amit ő meg is tett, már csak egyvalaki hiányzott.

Igazából azt remélte, mikor elmesélte Damiannek, hogy a fiú majd önként felajánlja a segítségét, de nem így történt. Azon gondolkodott, hogyan vegye rá, hogy csatlakozzon, azt ugyanis el sem tudta képzelni, hogy bírná ki, ha az elkövetkezendő két hétben alig látná őt.

Szóval, igen, Damian járt a fejében, mint péntek óta szinte mindig. Azóta csak még jobban vágyott a fiú közelségére, és nem segített, hogy az egész hétvégét Stacey-vel kellett töltenie. Nem lehetett Damiannel, így hát róla álmodott, háromszor is, arról, hogy a fiú elmeséli, mi történt vele, vagy hogy a fánál beszélgetnek az udvaron, vagy sétálnak hazafelé. Részletekre nagyon nem emlékezett, csak a nyomasztó hangulatra. Álmodott arról is, amikor Damian megragadta a kezét, bár erre ébren is sokszor gondolt, és úgy érezte, egyáltalán nem bánná, ha megismétlődne.

Néha eszébe jutott, hogy Stacey-nek igaza van, és le kéne állnia. Damian megjelenése óta csak sodródott az árral, de igazság szerint nagyon is élvezte ezt a sodródást, miközben egyre jobban idegesítették Stacey hisztijei, a féltékenysége, az, hogy számonkéri az idejét. Viszont egyre kevésbé izgatta, mi lesz a lánnyal, vagy bármi mással, Damianen kívül…

A csütörtök délutánt Damiannél töltötték. Alex a fiú ágyán hevert, előtte a könyvei, és bár próbált a tanulásra koncentrálni, folyton azon kapta magát, hogy Damiant bámulja, aki az íróasztalánál ült, háttal neki.

– Damian… – kezdett bele végül bizonytalanul. Össze kell szednie végre a bátorságát és megkérni a fiút, hogy segítsen, mert a hétvégén el akarta kezdeni a szervezést.

– Hmm? – fordult hátra Damian görcsbe ránduló gyomorral. Bár azóta nem hozták szóba a péntek éjszakát, valahányszor Alex szemébe nézett, látta a kíváncsiságot, hogy a fiú tényleg tudni akarja, mi történt vele, és a francba is, ő el akarta mondani, másfél éve először beszélni akart róla, mégis képtelen volt rá. Túl sok mindent kellett volna elárulnia magáról, de erre még nem készült fel, és attól tartott, hogy a fiú az ígérete ellenére is faggatózni kezd.

– Tudod, mondtam a halloweeni bulit…

– Igen. És? – húzta össze a szemöldökét Damian. Bár megkönnyebbült, hogy mégsem róla lesz szó, fogalma sem volt, mit akar ebből kihozni Alex.

– Én csak… Nem lenne kedved segíteni?

– Nézd, nem hiszem, hogy ez jó ötlet. És van segítséged, nem? Azt mondtad, már megvan a csapatod.

Alex felült az ágyon, és mélyen a zöld szempárba nézett.

– Kérlek! Idiótákkal vagyok körülvéve, és te olyan jó vagy az ilyen dolgokban!

– Igazán kedves tőled, hogy idiótának nevezed a barátaid…

– A legtöbben közülük csak haverok, legfeljebb… és lehet, hogy rendesek meg minden, de szervezni és dekorálni és ilyesmit biztos nem tudnak. Légyszi!

– Akkor miért őket választottad?

– Mert még így is ők a legjobbak. De kell valaki közvetlen mellém…

– És mégis miből gondolod, hogy én jó vagyok az ilyesmiben?

– Láttam a könyveid. És a szobád – vonta meg a vállát a fiú.

Damian visszafordult a könyveihez, hogy elrejtse Alex elől a vigyorát.

– Elég lesz – mondta mogorvának szánt hangon, noha teljesen biztos volt benne, hogy ahogyan eddig, úgy ez most sem fog működni Alexnél. – Inkább tanulj!

– Nem csinálok semmit, amíg nem mondasz igent!

Persze, hogy igent fog mondani. Meggyőződése volt, hogy ezt Alex is pontosan tudja, mindenesetre örült, hogy a fiú nem látja az ábrándos kifejezést az arcán. Talált valami végtelenül izgalmasat abban, hogy közös projekten fognak dolgozni, még akkor is, ha ez másrészről színtiszta kínszenvedés lesz számára. Felsóhajtott.

– Van más választásom? Úgysem hagynál addig békén – mondta végül olyan hangon, mint aki a kivégzésére bólintott rá.

– Nagyon köszönöm! A hálám üldözni fog! – Alex tudta, hogy a mogorva hangsúly csak játék, és legszívesebben a fiú nyakába ugrott volna örömében.

– Én is valami ilyesmitől tartok – morogta Damian, mire Alex hangosan felnevetett, aztán visszafordult a könyveihez. Végre képes volt a tanulásra is koncentrálni.

Alex zavartan állt a nyitott ajtóban Damiannel szemben. Úgy érezte, ezt a délutánt nem lehet egy egyszerű Sziá-val elintézni, de a zavara ellenére sem volt képes elszakítani magát Damian tekintetétől. A zöld szempár fogva tartotta, pedig lángolt az arca, és talán még a térde is remegett egy kicsit, és tudta, hogy indulnia kéne, mégis csak állt ott, azon gondolkodva, mit kéne még mondania.

– Szeretnél még valamit? – kérdezte végül Damian.

– Csak még egyszer megköszönni – bökte ki pár pillanat után Alex.

– Majd ha vége van, akkor köszönd. – Damian figyelmét nem kerülte el, hogy felcsillant Alex tekintete, mire elmosolyodott. – Na, most menj! Holnap találkozunk.

– Igen, holnap. Szia!

Alex egész hazaúton ütődötten vigyorgott. Nem is emlékezett rá, mikor érezte magát utoljára ennyire jól. Tudta, hogy Damian jó partner lesz, sőt a lehető legjobb, és kimondhatatlanul boldoggá tette, hogy az elkövetkezendő két hétben legálisan tölthetnek együtt egy csomó időt – anélkül, hogy a barátai folyton ezért piszkálnák.

Damian még néhány pillanatig figyelte a távozó alakot, aztán bement a konyhába, és kivett egy üveg üdítőt a hűtőből.

– Helyes srác – mondta Anne, mire a fiú a plafonra emelte a tekintetét. Hiába tett úgy az anyja, mintha csak egy könnyed kis társalgást akarna folytatni, ő tudta, hogy nem erről van szó. A pultnak támaszkodott, szemben a nővel.

– Igen, az. De nem akarok Alexről beszélgetni.

Anne megvonta a vállát.

– Csak látom, milyen jól megvagy vele. – Anne nem akarta veszni hagyni a lehetőséget, hogy végre beszéljen egy kicsit Damiannel. – Kedveled, nem igaz?

A fiú felsóhajtott. Nem fogja ennyivel megúszni.

– Barátnője van, anya.

– És úgy gondolod, hogy…? – A nő nem fejezte be kérdést, de nem is kellett. Most Damian vonta meg a vállát, miközben visszarakta az üveget a hűtőbe.

– Nem tudom, anya.

– Beleszerettél? – kérdezett rá egyenesen Anne. Jól ismerte a fiát, látta a jeleket. Sokáig tartott tőle, hogy Damian teljesen bezárkózott, és most úgy tűnt, nyit valaki felé. Még akkor is, ha ezek szerint problémás a helyzet, bár ismerve Damian ösztöneit, és látva, Alex hogyan néz rá, biztosra vette, hogy ő sem közömbös a fia iránt. És tudta, hogy Damian nem engedné meg magának, hogy olyasvalakibe szeressen bele, aki nem fogja viszonozni az érzéseit.

– Anya! – hördült fel Damian. Ez igazán nem az volt, amit most és itt meg akart beszélni a nővel.

– Szereted? – ismételte meg makacsul Anne.

Damian megrázta a fejét.

– Ezt még korai lenne így kijelenteni. De tényleg eléggé odavagyok érte – ismerte el. Ahogy kimondta, minden annyira más lett. Amíg nem beszélt róla, kevésbé volt valóságos. – De anya, nem fogok olyasvalakivel kezdeni, aki úgy tesz, mintha heteró lenne…

– De te tudod, hogy nem az.

– Na és?

– Én sem véletlen kérdeztem.

– Remek, anya. Tudod te és tudom én. Éppen csak Alex nem tudja. Nekem pedig nem kéne hagynom, hogy állandóan körülöttem lebzseljen.

Anne odalépett a fiához, és megsimogatta a karját.

– Édesem, adj neki egy kis időt. Rá fog jönni.

– Persze. Talán. És akkor mi lesz? Nem, anya, ennek így semmi értelme…

– Megérdemled, hogy boldog legyél – mondta csendesen Anne. Tudta, hogy ezzel darázsfészekbe nyúl, de hosszú idő óta Alex volt az egyetlen, akinek a társaságában Damian már-már boldognak tűnt. Sőt, az egyetlen ember, akit a közelébe engedett.

– Ja… – morogta Damian, aztán az anyja pillantását látva felsóhajtott. – Még ha el is hiszem ezt, akkor sem Alex az alkalmas partner.

– Akkor miért vagy állandóan vele?

– Mert a barátom. És mert jól érzem magam vele.

– A helyedben azért tennék egy próbát…

– Minek? Hogy még valakinek tönkretegyem az életét?

– Szóval, igazából arról van szó, hogy te félsz. Damian, túl kell lépned azon, ami történt…

– Azon vagyok. Mindent megtettem, ami szerintetek ahhoz kellett, hogy túl legyek rajta. Mindent! De nem lett jobb! – Damian hangja elcsuklott, és ingerülten kitörölt egy könnycseppet a szeméből. Annyira igyekezett, hogy a családja, de legfőképp a szülei elhiggyék, jól van. De mióta ez az egész elkezdődött Alexszel, sokkal nehezebb volt játszani. A fiú túlzottan felkavarta az érzéseit, az emlékeit… – Hogyan tudnék, anya? – kérdezte elszoruló torokkal Sok volt ez neki. Felidézni újra és újra…

– Szívem, baleset volt. Nem hibáztathatod magad…

– Nem az volt – rázta meg a fejét Damian. – Nem hiszem, hogy az volt… – ismételte meg remegő hangon, mire Anne gyengéden átölelte, belőle pedig kitört a zokogás. Utoljára azon az éjszakán sírt így, az anyja karjában, mint egy kisgyerek. Most megint ugyanolyan elveszettnek érezte magát, mint akkor. Néha tényleg szerette volna kitépni az emlékeket a fejéből, a fájdalmat a szívéből. De nem tehette, és ez olykor megőrjítette, különösen most, amikor talán tényleg új életet kezdhetne.

Anne csendesen suttogott a fia fülébe, bár inkább csak próbálta hagyni, hogy végre kiadja magából mindazt, ami másfél éve nyomja a lelkét. Számukra is rémisztő volt, ahogy Damian a baleset után viselkedett, amit művelt magával, és soha senkivel nem beszélt őszintén arról, mit érez. Két éve először tört meg a jég, és Anne biztosra vette, hogy ezt Alexnek köszönheti.

Nem tudta, mennyi idő telt el, amikor megérezte férje érintését a karján. Peter kérdő tekintetére némán formálta a szavakat, hogy Majd később. A férfi bólintott, és magukra hagyta őket, de Damian a távozó léptekre elhúzódott Anne-től.

– Ne haragudj!

– Semmi baj, szívem. Ugye, tudod, hogy bármi van, ránk számíthatsz?

– És te tudod, hogy az nem elég, ugye? Nem fogok újra ugyanabba a csapdába esni! – fakadt ki a fiú dühösen. Bár értékelte a törődést, nem értette, miért erőlteti Anne ennyire ezt a dolgot. De az anyja tekintetét látva elszégyellte magát. – Sajnálom.

– Nem kell bocsánatot kérned – mondta Anne szelíden. – És értelek. De tudod, jó néhány dolgot másképp tennék, ahogyan te is. És még ha a helyzet hasonló is, Alex nem Je… – A fia tekintetét látva a nő elharapta a folytatást, és inkább máshonnan közelített. – Tudnod kell, hogy minden, amin keresztülmentél, nekünk is fájt. És bár elképzelni sem tudom, mit érzel, de nem kell egyedül megküzdened vele.

– Anya…

– Tudom, mit gondolsz. És bár már elmúltál tizennyolc, ha bármikor a jövőben úgy látom, segítségre van szükséged, akkor is mindent el fogok követni, hogy megkapd. Még ha utálni fogsz is érte.

– Nem utállak, anya. Hidd el, nem. Én csak… Nem akarok még egyszer… Nem akarom, hogy…

– Nézd, azt egyikünk sem gondolta, hogy egyik pillanatról a másikra túl leszel rajta. De most már úgy látom, könnyebb, és biztos, hogy ebben Alexnek is szerepe van. Ez nem ugyanaz a helyzet. Nem kell beszélned róla, ha nem akarsz, de ha szükséged van valakire, ránk mindig számíthatsz.

– Sajnálom… Ezt az egészet… hogy miattam mindent fel kellett forgatnotok… új város, új munka, új iskola, hogy Mandynek és Toddnak ott kellett hagyni a barátaikat… én…

Anne a szájára tette az ujját, belefojtva ezzel a szót.

– Ők is csak boldognak akarnak látni. Olyannak, mint azelőtt. És jó itt. Nem tudom, észrevetted-e, de a testvéreid már most remekül beilleszkedtek. Senki nem neheztel rád.

Damian halkan felnevetett. Az öccsének és a húgának tényleg nem voltak problémái a beilleszkedéssel. És ő végtelenül hálás volt család minden tagjának mindazért, amit érte tettek. Csakhogy a bűntudattól így sem szabadulhatott. Nem kérte, és nem is várta el tőlük, hogy rúgják fel az életüket. Nem az ő ötlete volt a költözés, de miatta történt. És nem tudott vele mit kezdeni. Mint ahogy nem tudott mit kezdeni a fájó emlékekkel sem. Néha komolyan azt kívánta, bárcsak akkor hagyták volna…

– Mi a baj? – kérdezte Anne látva a fia arcán átsuhanó árnyékot.

Damian halványan elmosolyodott.

– Csak kimerültem. Legalább fél órát zokogtam a válladon, ez épp elég ahhoz, hogy az egyetlen vágyam az legyen, hogy lefeküdjek aludni. Jó éjt, anya!

Hiába erősítette meg Anne abban, amit amúgy is tudott Alexről, ez egyáltalán nem segített. A fiú nincs tisztában magával, ő pedig nem avatkozik közbe. Még ha ez tényleg más helyzet is, akkor sem teheti. Persze akárhányszor Alexre gondolt, és felrémlett előtte a fiú mosolya, szőke fürtjei, a mogyorószín szempár, tudta, hogy borzasztó nehéz lesz kibírni. Talán csak a kezdőlökést kéne megadnia. Elmondhatná, hogy meleg. De ha ezt megtenné, akkor azt is be kéne ismernie, hogy beleszeretett, ezt pedig egyáltalán nem akarta megosztani a fiúval. És legfőképp, nem akart szembenézni egy ilyen vallomás következményeivel…

IV

– Mit gondolsz? – pillantott Alex Damianre.

– A srácok nem lesznek elragadtatva, hogy kezdhetnek mindent elölről.

– Jó, de te mit gondolsz?

– Én imádom – nevetett fel Damian, mire Alex arca felragyogott. Ezekért a pillanatokért megérte a rengeteg a meló. Amikor Alex így nézett rá, amikor a szeme úgy csillogott, mintha azt közölte volna vele, hogy megnyerte a lottó-főnyereményt, pedig csak értékelte az ötleteit.

Azért remélte, hogy Alexnek eszébe sem jut elvállalni a karácsonyi bulit, meg a tavaszi és az év végi bált, mert bármennyire is élvezte, ez akkor is túl sok munkával járt. És túl sok csendes szenvedéssel.

Minden idejüket a nagyteremben töltötték, tervezgetve, rendeléseket bonyolítva, irányítva a munkálatokat. Gyakorlatilag még tanulni is itt tanultak, ha éppen csak annyi volt a dolguk, hogy a többiek ténykedését felügyeljék.

A tanárok minden nap ellenőrizték őket, de eddig mindent rendben találtak, sőt el voltak ragadtatva az eredményektől, és mindenki úgy vélte, Alex erre született.

Damian szerette, ahogyan a tervek felett állva azon tanakodtak, hogyan tovább, vagy mikor megszületett Alex fejében egy-egy jó ötlet, és ettől felderült az arca. Szerette, ahogy helyretette a csapat többi tagját, ha kezdtek eldurvulni a dolgok.

Mióta elkezdték szervezni a bulit, valahogy ösztönösen jobban figyelte a fiút. Alex annyiszor felejtette rajta a tekintetét, annyiszor flörtölt vele önkéntelenül, annyiszor ért hozzá véletlenül, hogy ennél egyértelműbben nem is adhatta volna a tudtára a vonzódását. Csak közben az is nyilvánvaló volt, hogy egyáltalán nincs tisztában azzal, amit csinál. Mint most is: ahogy Alex elhúzta előle a két kartonlapot, ujjai végigsimítottak a kézfején, és ebbe halványan bele is pirult. Damian pedig fájón élvezte ezeket a pillanatokat, és egyre jobban beleszeretett a fiúba…

– Tényleg nem voltak lelkesek, de végül nekik is tetszett az ötlet – újságolta Alex mosolyogva, mikor visszaért a bázisra. Így nevezte a nagyterem színpad előtti sarkát, ahol ő és Damian berendezkedett. – Én most utánanézek a szórólapoknak, te pedig…

– A kajának – fejezte be a mondatot helyette Damian, mire a fiú elnyomott egy elégedett mosolyt. Damian mintha csak olvasott volna a gondolataiban, vele soha nem kellett kiabálnia, vagy megmondania, mit csináljon, mindig tudta, mi a feladata. Úgy érezte a fiú minden rezdülését ismeri, és ez arra sarkallta, hogy ő is minél jobban igyekezzen kiismerni Damiant.

A fiú lelkiállapotáról leginkább a tekintete mesélt, és Alex már meg tudta különböztetni a zöld szempár különböző árnyalatait, hogy milyen, amikor dühös vagy elkeseredett, ha valami nem úgy sikerült, ahogy tervezték, és milyen, amikor elégedett.

Ráadásul Damian kezdeti mogorvasága, befelé fordulása egyre inkább múlóban volt, egyre könnyebben találta meg a hangot a többiekkel is, már nem akart teljesen elzárkózni, és Alex elégedetten nyugtázta, hogy ez minden bizonnyal az ő hatása.

Talán még az előkészületek első napján jegyezte meg, hogy milyen jó Damian haja, és attól kezdve a fiú mindig úgy hordta. Alex nem tulajdonított mélyebb jelentőséget a gesztusnak, olyan természetesnek tűnt. Mint ahogy minden Damiannel töltött perc.

Valahányszor egymáshoz értek, ugyanaz az áramütésszerű érzés futott végig a testén, mint az első alkalommal. Amúgy is sokszor járt a fejében az a péntek éjszaka, és a lelke mélyén érezte, hogy ez nem barátság, hanem valami több annál. Randy és Matt a barátai, de ami Damianhez vonzotta, az teljesen más… Szerencsére lefoglalta a szervezés, sem ideje, sem energiája nem maradt azon gondolkodni, mi is ez valójában, csak élvezte Damian társaságát.

A buli hetének hétfőjén ketten maradtak a nagyteremben. Már hét óra is elmúlt, és Alex hazaküldött mindenki mást. Jól haladtak, majdnem minden készen állt a bulira. A fiú a bázison állt, papírokat rendezgetett, és listát készített arról, mit kell még elintézni. Damian pár lépéssel mögötte a dekorációt vette szemügyre, hogy kell-e még valamin változtatni. Eszébe jutott egy ötlet, és Alexhez fordult, hogy megkérdezze, mit szól hozzá.

– Figyelj csak… – kezdte, de elakadt a szava, ahogy meghallotta a reccsenést. A szívverése felgyorsult, rémülten emelte tekintetét a mennyezetre. A színpad előtti lámpasor szélső darabja, pont Alex feje fölött, levált az állványról, és elkezdett zuhanni… Az idő egy pillanatra megállt, minden bizonnyal azért, hogy tehessen valamit, és bár Damian úgy érezte, a rajta keresztüláramló jeges érzéstől teljesen lebénult, mégis Alex karja után kapott.

– Vigyázz! – ordította, és ugyanazzal a lendülettel elrántotta Alexet a lezuhanó lámpa alól. A fiú elvesztette az egyensúlyát, és Damiannek át kellett karolnia a derekát, hogy talpon tudjon maradni, és ne boruljanak fel mindketten.

A lámpa közben hatalmas csattanással tört darabokra, ahogy földet ért, és Alex zihálva, reszketve kapaszkodott Damianbe. Felnézett a fiú arcára, és valahogy az a képtelen gondolat furakodott az agyába, hogy meg akarja csókolni. Mert megmentette… Vagy egyszerűen csak azért, hogy megtudja, milyen… Mert így állni az ölelésében, ilyen közel lenni hozzá, egy pillanat alatt gyújtotta lángra az érzékeit, még akkor is, ha nem tett érte semmit… Nem tudta, hogy ez lesz… nem értette. Valószínűleg épp most menekült meg a haláltól, és ő csak arra tud gondolni, hogy milyen íze lehet Damian csókjának? Egyre erősebben remegett, a rémület az első ijedség elmúltával újra görcsbe rántotta a gyomrát és felgyorsította a pulzusát, de ezúttal nem a lezuhanó lámpa miatt, hanem amiatt, amit érzett. Pontosan annyira szeretett volna elmenekülni, mint amennyire szerette volna, ha ez a pillanat örökké tart… Képtelen volt mozdulni. Csak bámulta az aggódó zöld szempárt, Damian sötétpiros ajkát, és rádöbbent, hogy jelenleg ennyi a világ körülötte. És nem akarta, hogy ez az érzés megszűnjön.

– Jól vagy? – kérdezte Damian, miközben óvatosan elengedte Alexet, és hátrébb lépett. Érezte, hogy a fiú még mindig reszket, de ez a néhány másodperc is túl sok volt ilyen közel hozzá.

Alex zavartan elfordult, és bizonytalan, remegő kézzel nyúlt a telefonjáért.

– Felhívom a szerelőket – mondta, igyekezve nyugalmat erőltetni magára.

– Alex, ezt nem most kéne. – Damian a vállára tette a kezét, mire a fiú összerezzent, és ez a reakció egyértelművé tette Damian számára, hogy amit az előbb látni vélt Alex tekintetében, az nem pusztán illúzió. Visszahúzódott, mert nem akarta tovább rontani a helyzetet, pedig legszívesebben szorosan magához ölelte volna a fiút, hogy megnyugtassa. – Előbb talán le kéne ülnöd, hogy egy kicsit lehiggadj. És elég késő is van már.

– Nem, ezt most kell elintéznem. Még szerencse, hogy a laptopot már elraktam… – nézett végig Alex a felborult asztal, a szétszóródott papírok és a lezuhant lámpa romjain. – Az a vacak majdnem megölt! – fakadt ki, és dühödten villámló tekintettel fordult Damian felé. A fiú arcát megpillantva azonban vett egy mély levegőt, igyekezve visszanyerni valamennyit a nyugalmából Nem Damianre volt mérges, hiszen az isten szerelmére, ő mentette meg az életét, csakhogy a halálfélelem nem tesz éppen jót az ember önkontrolljának. – Ne haragudj! Menj haza, ezt megoldom egyedül.

– Nem – rázta meg a fejét Damian. Az se érdekelte volna, ha Alex ordít még vele egy kicsit, ha arra van szüksége, de ilyen állapotban nem hagyhatja egyedül. Hiába próbált nyugodtnak látszani, minden rezdülésén, de főleg a hangján világosan érződött, hogy a sokk még nem múlt el.

– Kérlek! – sóhajtotta a fiú. Tényleg jólesett volna most neki egy kis magány, de legalábbis sokkal jobban örült volna, ha Damian nincs a közelében. Túlságosan felkavarta, amit az imént érzett.

– Nem hagylak egyedül! – Damian tudta, hogy erősnek kell maradnia. Kiborulni ráér később, ha Alex már biztonságban lesz otthon.

A fiú egy percig némán nézte Damiant, és látta a tekintetén, hogy ez azon ritka alkalmak egyike, amikor nem fogja meggyőzni.

– Jó. Akkor felhívom a szerelőket, legfeljebb üzenetet hagyok, hogy reggel legyenek itt, és javítsák ki… és nézzék át az egészet, nem hiányzik még egy ilyen eset… Te sem lehetsz ott mindenütt… aztán megyünk. Rendben?

Damian bólintott. Míg Alex elintézte a telefont, ő felállította az asztalt, összeszedte a papírokat, és egy kicsit arrébb söpörte a lámpa darabjait.

Egyetlen szó nélkül mentek el egészen Alexék házáig. Ott Damian a fiú felé fordult, hogy elköszönjön, de amikor Alexre nézett, elszorult a torka, és képtelen volt megszólalni.

– Még meg sem köszöntem… – mondta végül Alex néhány másodpercnyi zavart csend után. – Tudod, hogy megmentettél…

Damian hitetlenkedve megrázta a fejét. Ebbe nem akart belegondolni, de ahogy Alex kimondta… felkavarodott a gyomra és szédülni kezdett. Vett egy mély levegőt.

– Én… – kezdte, de végül semmi értelmes gondolat nem jutott eszébe. Mi mondhatott volna? Hogy szívesen? – Rendben leszel? – kérdezte végül.

– Persze. A szobámig már csak nem történik semmi. – Alex próbált mosolyogni, legalább egy kicsit, hogy megnyugtassa a fiút. Érezte, hogy valami elromlott, látta Damian arcán, de még ő maga is túl zaklatott volt hozzá, hogy képes legyen foglalkozni vele. Mégis ösztönösen nyújtotta ki a kezét, és simított végig Damian karján. – Minden rendben van. Megyek, jó? – kérdezte azért a biztonság kedvéért, és csak akkor fordult el, mikor Damian jóváhagyólag biccentett.

Abban a pillanatban szállt el minden maradék erő a tagjaiból, amint becsukódott a háta mögött az ajtó. A táskáját ledobva, reszketve támaszkodott meg a falnál, hogy ne essen össze.

– Mi történt, Alex? Borzalmasan festesz. – A fiú összerándult az anyja hangjára. – Beteg vagy?

Alex megrázta a fejét, ellökte magát a faltól, bement a konyhába, az anyjával a nyomában. Töltött magának egy pohár vizet, és leült az egyik székre.

– Majdnem agyonvágott egy lámpa. Lezuhant – közölte a lehető legrövidebben. A többiről egyáltalán nem akart beszámolni. – És most, ha nem gond, felmennék. Kicsit kikészültem – fűzte hozzá, mielőtt az anyja megszólalhatott volna. Jennifer bólintott, és Alex hálás volt, amiért ezúttal nem parancsolt rá, hogy maradjon vacsorázni.

Ruhástól dőlt végig az ágyon. Nem tudta kisöpörni a fejéből a zavarosan cikázó gondolatok sokaságát. Úgy érezte, felült egy hullámvasútra, amiből nem szállhat ki.

Miért akarta megcsókolni Damiant? Mi volt ez az elemi vágy, amit a karjában érzett? Szerelem? Az nem lehet. Stacey-be szerelmes. Meg hát ő nem… Mégis, amit Damian ölelésében átélt, az köszönőviszonyban sem volt azzal, amit Stacey iránt érzett. Távolról sem… De hát ez képtelenség! Mit rontott el? Mi baj van vele?

Természetesen tisztában volt vele, hogy létezik ilyesmi, de saját magával kapcsolatban még soha nem fordult meg a fejében, hogy… meleg lehet. Még a gondolat is annyira megrémítette, hogy néhány másodpercig levegőt sem kapott. Emlékezett, milyen hangon mondták a szülei, hogy kapcsolja el a tévét, mikor véletlen egy olyan jelentbe botlott, mert az milyen undorító. A fiúk a suliban pedig – köztük Randy és Matt – túl gyakran viccelődtek a buzik kárára.

Az nem lehet, hogy ő… Kizárt. Az egész élete tönkremenne… Próbálta felidézni, volt-e korábban valami jele, hogy esetleg… hogy érzett-e valaha hasonlót egy másik fiú iránt… majd rémülten hessentette el az emléket, amint eszébe jutott, mert ő nem olyan! Egész egyszerűen nem lehet… Szereti Stacey-t. Vele akar lenni. Gurgulázva tört elő belőle egy keserű kacaj, ahogy eszébe jutott, milyen érzés volt Damian arcát látni, ahogy átölelte őt, és rájött, ez mekkora hazugság. Hiszen az utóbbi hetekben amikor csak lehetett, megszabadult Stacey-től… nyilvánvaló, hogy nem őt akarja… csak azt nem tudta, mihez kezdjen a kialakult helyzettel. Hogy mit kezdjen az érzéseivel…

Talán utánanézhetne az interneten. Ott biztos találna erről valamit Igen, persze. Mellette meg ellene is. Aztán csak győzze kiválogatni, mivel ért egyet… Ismerte az internet mocsarát, és nem bízott benne, hogy megtalálná azt a segítséget, amire most szüksége lenne. De ha tényleg szerelmes Damianbe, akkor olyan döntéseket kell meghoznia, amikre nincs felkészülve. És talán soha nem is lesz…

Végül lassan elnyomta az álom. Elméje gonosz játékot űzött vele, álmában vagy háromféleképpen is megmutatta, mi történhetett volna, ha akkor ott megcsókolja Damiant. És a reakciót tekintve, amit ez kiváltott belőle, Alexnek reggelre szemernyi kétsége sem maradt az érzései felől… Csupán azt nem tudta eldönteni, hogy kezdjen-e velük valamit, vagy temesse őket olyan mélyre, amilyen mélyre csak tudja…

Miután Alex eltűnt a házban, Damian futásnak eredt. Olyan rosszul érezte magát, hogy tartott tőle, haza sem ér, mielőtt ledöntené a lábáról a hányinger, de a futás segített, és mire belépett a házba, már csak enyhén zihált. Mégis úgy rohant fel az emeletre, hogy be sem köszönt a konyhában vacsorázó családjának. Bevágta maga mögött a szobája ajtaját, és a fürdőszobába lépve megengedte a vizet. A zuhany alatt azonban újra elkapta a szédülés és a hányinger, és csak akkor csitult valamennyire, mikor magzati pózba gömbölyödve utat engedett a könnyeinek.

Ha Alexet megmenthette, akkor őt miért nem? Kicsit sem érdekelte a két eset közötti nyilvánvaló különbség, mint ahogy az sem, hogy ha másképp történnek akkor a dolgok, meg sem ismeri Alexet meg ezt az átkozott várost. De az érzés, hogy ezzel megint elárulta őt, olyan erővel markolt a szívébe, hogy vagy egy teljes percig azt hitte, most vége… Hogy most végre ő is meghal… De csak a zokogás rázta meg újra a testét. Felrémlett előtte Alex rémült arca, ahogy a fiú az ölelésébe simult… Olyan közel volt hozzá, és annyira szerette volna, ha még közelebb lehet… Ott abban a pillanatban minden addiginál jobban vágyott rá, hogy megcsókolja, és meg mert volna rá esküdni, hogy a mogyoróbarna szempárban is ugyanezt a vágyat látta felcsillanni… Igen, akkor és ott biztos volt benne, hogy Alex is akarja.

Nem engedheti, hogy még egyszer megtörténjen… Nem veszítheti el őt is…

Legalább fél órát töltött a forró víz alatt, mire valamennyire megnyugodott. Mikor elzárta a csapot, csak akkor hallotta meg a dörömbölést az ajtaján, és Anne aggódó hangját.

– Fiam, jól vagy?

– Semmi baj, anya! – kiabált ki.

– Biztos? – csatlakozott az apja a kérdezősködéshez. Csodás! Még szerencse, hogy nem törtek rá engedély nélkül.

– Persze, apa. Most szeretnék aludni, rendben? – Nem állt szándékában beengedni őket, és remélte, hogy a szülei megértik, szeretne egy kicsit egyedül maradni, bár fennállt a veszélye, hogy nem fogják. Hallotta, hogy a szoba előtt beszélgetnek, de nem tudta kivenni a szavaikat. Reménykedett, hogy megbíznak benne. Tényleg nem tervezett semmi őrültséget, csak szeretett volna bebújni az ágyába.

Néhány percnyi tanakodás után végül Anne közölte az eredményt, épp csak annyira hangosan, hogy a csukott ajtón keresztül is lehessen hallani.

– Ígérd meg, hogy ha bármire szükséged van, szólsz! Bármikor!

– Ígérem, anya! – sóhajtotta Damian az ajtónál állva. – Jó éjt!

Egy ideig még fülelt a távolodó léptekre, aztán lefeküdt. Próbálta kikapcsolni az agyát, nem gondolni a történetekre. Sem a mostaniakra, sem az akkoriakra… Visszavágyta a bódulatot. A néhány percnyi, órányi kábulatot, amikor rózsaszínben látta a világot. Olyankor nem fájt semmi… És visszavágyta, ami a kábulat után következett, a poklot, a mardosó bűntudatot, hogy ő tehet róla… Már akkor is azért csinálta az egészet…

Vagy két órán keresztül forgolódott, próbálva elnyomni a gondolatait, mire zaklatott álomba merült.

Álmában megint újra átélte azt az éjszakát, és az előtte lévő napokat. A félelmeket, a kétségeket, a bizonytalanságot, a vitákat, a fájdalmat. Mindent, ami idáig vezetett…

Verítékben úszva ébredt fel az éjszaka közepén, és tudta, hogy képtelen lesz visszaaludni. Minden energiáját arra fordította, hogy tanuljon egy kicsit. Segített valamennyit, hogy lefoglalta magát, de fogalma sem volt, hogy fog reggel Alex szemébe nézni…

V

– Akkor most meséld el, mi történt tegnap!

Damian sóhajtva nézett fel a reggelijéből. Sejtette, hogy az anyja nem hagyja annyiban, de ez még hozzá képest is túl rámenősnek tűnt.

– Nem akarok beszélni róla – mondta, és igyekezett kerülni Anne tekintetét.

– Alaposan ránk ijesztettél. Tehát ne mondd, hogy nem akarsz beszélni róla, mert akármibe is kerül, kiderítem. Ha gondolod, beszélhetek Alexszel is.

– Anya! – kiáltott fel a fiú méltatlankodva, de Anne szemébe nézve tudta, hogy nincs menekvés. Felsóhajtott. – Alex csak annyit tudna mondani, hogy majdnem a fejére zuhant egy lámpa. És amikor elrántottam alóla, elég közel kerültünk egymáshoz… Anya, láttam a szemében, hogy… – Nem, ez biztos nem az a dolog, amit meg fog osztani Anne-nel, mert még a végén megint kampányolni kezd Alex mellett. Jobban meg kellett volna gondolnia, mit mond, mielőtt megszólal. – Utána annyira furcsán viselkedett, persze lehet, hogy csak a sokktól, de… de igazából nem is ez volt a baj, hanem amikor megköszönte, hogy megmentettem, én csak arra tudtam gondolni, hogy ha… ha akkor…

– Nem tehettél volna semmit – mondta a nő vigasztalóan.

Damian megrázta a fejét. Ezt soha nem fogja az anyja megérteni. Ő meg már annyiszor keresztülment ezen a beszélgetésen.

– És Alexszel mi lesz? – váltott témát Anne.

– Mi lenne? Semmi. Még ha érez is valamit, nem fogja bevallani.

– Ebben nem lehetsz biztos. Mondtam már, hogy adj neki egy kis időt…

– Anya, láttam rajta… Ne beszéljünk róla többet, oké? És különben sem értem, miért akarsz ennyire meggyőzni.

– Mert azt látom rajta, hogy rajong érted.

– Még ha igazad is van, a rajongás nem egyenlő a szerelemmel. A felvállalással meg még annyira sem.

Anne bólintott.

– Igaz, én nem nagyon ismerem Alexet, de az ösztöneim azt súgják, hogy az a fiú túl őszinte ahhoz, hogy sokáig hazugságban éljen. De te is tudod, hogy a dolgok nem olyan könnyűek, mint…

– Tudom, anya. Nem mindenki olyan mázlista, mint én. Elég pokoli lecke volt ezt megtanulni, nem kell folyton emlékeztetni rá. Bocs, de most mennem kell, mielőtt elkések. – Damian felállt, megpuszilta a nőt. – Este jövök. Szia.

Anne fejcsóválva nézett a fia után. Annyi minden után végre boldognak akarta látni, de Damian olyan makacsul próbálta magát elásni, hogy nem volt hajlandó észrevenni, ami az orra előtt van. A nő bízott benne, hogy minél hamarabb kimozdul ebből az állapotból, mert véleménye szerint Alexnek csak egy kis kezdőlökés kéne…

Bármit is mondott, Damian nem tudta kiverni a fejéből, ahogy a mogyoróbarna szempár az övébe mélyedt. Látta benne fellobbanni a vágyat… Olyan intenzív volt, olyan valóságos, teljesen felkorbácsolta az érzékeit. Azért kellett ellépnie Alextől, mert ha még egy pillanatig úgy maradnak, semmi sem tartja vissza attól, hogy valami őrültséget csináljon. De emlékezett arra is, ahogy Alex összerezzent, mikor utána hozzáért, és nem hitte, hogy ez bármi jót jelentene.

Csak remélni merte, hogy nem változik meg, ami köztük volt. Remélte, hogy… nem is tudta, mit remélt. Persze, hogy minden meg fog változni, csak abban bízott, hogy a fiú legalább szóba áll majd vele. Túl fontossá vált számára, és ez ellen már úgysem tehetett semmit. Ha az anyjának igaza van – és őszintén kívánta, hogy igaza legyen –, akkor előbb-utóbb Alex lépni fog, és csak addig kell kibírnia valahogy… mert arról fogalma sem volt, miként kezelné a helyzetet, ha végleg elveszítené a fiút. De a dolgok sokkal rosszabbul alakultak, mint képzelte…

Megfagyott köztük a levegő. Alex egész nap látványosan kerülte, de igazán az döfte szíven Damiant, amikor délután a nagyteremben meglátta Stacey-t a fiú mellett. Pedig Alex hozta azt a szabályt, hogy akinek nincs köze hozzá, az a nagyterem közelébe se mehet az előkészületek alatt, és Stacey határozottan nem vett részt a projektben.

– Sziasztok! – sétált oda hozzájuk, mire Alex birtoklóan átölelte Stacey derekát. A lány ábrándos mosollyal simult hozzá, és Damian nem tette szóvá, hogy semmi keresnivalója itt.

– Szia – biccentett Alex. – Már kiosztottam a mai feladatokat – közölte olyan semleges hangon, amilyet Damian talán még egyáltalán nem hallott tőle.

– És nekem mi jut? – kérdezte kiszáradt torokkal.

– Három töklámpás Mayáékkal.

A fiú bólintott, és otthagyta őket. Érezte magán a többiek kérdő pillantását, ahogy keresztülsétált a termen, bár próbált úgy tenni, mintha minden rendben lenne, olyan éles és hirtelen volt a változás, hogy azt lehetetlen volt nem észrevenni. Ahol eddig elektromos szikrák milliárdjai pattogtak, ott most csak a jeges hideget lehetett érezni.

– Mi a fene történt? – esett neki Maya, mikor odaért hozzájuk. – Mit keres itt a barátnője?

– Nem hallottátok? – kérdezte Damian, aztán röviden elmesélte az előző estét. – Gondolom, most minden percet ki akar használni, amit azzal tölthet, akit szeret – fűzte hozzá, mire a többiek megértően bólogattak. A hír gyorsan terjedt, és ettől fogva senki sem mert megjegyzést tenni Alex hangulatváltozásaira.

De mindenki megszenvedte a dolgot, aki velük dolgozott. Elmaradtak a nevetések, a jókedvű ugratások, ami eddig olyan jellemző volt rájuk, és az együtt töltött idő, ami eddig szárnyalt, ettől fogva ólomlábakon vánszorgott…

Alex úgy érezte, beleőrül. Fogalma sem volt, mi a fenét akart bizonyítani azzal, hogy odarángatta Stacey-t. Persze a lányt boldoggá tette vele, de ő csak arra vágyott, hogy Damian megint úgy nézzen rá… már persze, ha valóban azt látta a tekintetében, amit látni vélt, és nem csak odaképzelte. Nem tudta. Nem csak önmagában bizonytalanodott el. Sejtelme sem volt arról, barátja hogyan reagálna, ha esetleg közeledni próbálna hozzá. Csak az a tekintet… Szeretett volna újra elmélyülni az igézően csillogó zöld szempárban, de nem mert. Félt. Rettegett, hogy elárulná magát. Arról nem is beszélve, hogy nem akarta… az egyik fele hevesen tiltakozott ellene, hogy ilyen érzései legyenek, míg a másik semmi mást nem kívánt, mint Damian közelében lenni, érezni az érintését, de még ránézni is csak úgy mert, hogy ő ne vegye észre.

Arról győzködte magát, hogy semmit sem érez Damian iránt. Arról győzködte magát, hogy Stacey-t szereti. És ez egész hatásosnak bizonyult. Kezdte elhinni, hogy tényleg így van, hogy minden, amit érezni vélt, csupán a sokknak volt köszönhető.

– Damian… – szólította meg Alex halkan a fiút csütörtök délután. Eddig kerülte, amennyire csak a közös munka engedte, de elkészültek az utolsó simításokkal, és látva, hogy Damian kezd visszasüllyedni abba az állapotba, ami szeptemberben jellemezte, egyre jobban tartott tőle, hogy ott sem lesz a bulin.

Damian szíve rögtön hevesebben kezdett dobogni, ahogy Alex hozzászólt. Kérdőn pillantott rá, elképzelni sem tudta, mit akarhat tőle az elmúlt napok után.

– Ugye eljössz holnap? Neked is itt a helyed.

Damian hezitált. Tényleg megfordult a fejében, hogy kihagyja a bulit. Mert mi értelme lenne? Csak elrontaná Alex szórakozását, neki meg úgysincs senkije, aki miatt érdemes lenne ott lenni… Amúgy is megfogadta, hogy ha végeztek, messziről elkerüli Alexet, mert ez a három nap borzalmas volt. Hol a féltékenység marta belülről, hol végtelenül dühös és csalódott volt, még arra is gondolt, hogy egyszerűen kiszáll az egészből, de ezt nem tudta megtenni. Nem hagyhatta cserben Alexet. Így igyekezett mindent megtenni a buliért, és csak titokban figyelte a fiút, miközben majd megszakadt a szíve a látványtól, ahogy Stacey-vel édeleg. Ezerszer elátkozta a pillanatot, amikor egyáltalán megfordult a fejében, hogy valaha is történhet köztük valami, mégsem tudott szabadulni a gondolattól, hogy neki kéne lépnie, de nem merte Alexet szembesíteni a helyzettel.

– Kérlek! – folytatta a fiú. – Ha másért nem is… én szeretném, ha itt lennél.

Damian Alex szemébe nézett. A fiú most olyan volt, mint azelőtt, úgy nézett rá, úgy szólt hozzá, mint azelőtt, és az ő ellenállását megtörte ez a néhány másodperc.

– Rendben – bólintott végül, mire a fiú ragyogóan elmosolyodott.

Alex cowboynak öltözött, Stacey pedig büszkén feszített mellette Marilyn Monroe-ként. Amint megérkeztek, a fiú azonnal Damiant kereste az akkorra már igencsak szép számban jelenlevők között, de sehol nem találta. Elszorult a torka a gondolattól, hogy talán mégsem jön el, bár szilárdan hitt benne, hogy nem szegné meg az ígéretét.

– Ez egészen zseniális lett – rántotta ki Alexet a gondolataiból Lisa hangja. – Amúgy mindenki imádja, szóval számíts rá, hogy le fognak rohanni a gratulációkkal. Azt hallottam – hajolt közelebb a lány –, hogy ez az utóbbi tíz év legjobb bulija, és ez nagyrészt neked köszönhető.

– Meg Damiannek – vágta rá Alex. – Nélküle ez is csak egy ócska kis iskolai buli lenne.

– Tényleg szép munka – bólogatott Randy, és megveregette a vállát.

– A többieknek is lehet gratulálni – közölte morcosan Alex, mire Stacey megfogta a kezét.

– Gyere táncolni. Megérdemelsz te is egy kis szórakozást végre.

A fiú hagyta, hogy a lány magával rángassa, de közben is folyton a bejáratot leste, hogy mikor érkezik már meg Damian. Hiányzott neki…

Damian elismerően pillantott körbe, mikor belépett a nagyterembe. Tényleg minden tökéletes lett, pont eléggé ijesztő és éppen eléggé vicces, valódi halloweeni hangulat. Úgy tűnt, mindenki nagyon jól érzi magát, és látva az önfeledten szórakozó embereket, Damian tudta, hogy a kemény munka minden egyes másodperce megérte.

Azonnal kiszúrta Alexet. Nem tehetett róla, a fiú úgy vonzotta a tekintetét, mint valami mágnes. Lélegzetelállítóan jól nézett ki a jelmezében, Damian lelki szemei előtt pedig megjelent a kép, ahogy a fiú egy rodeón ül meg egy vad lovat, amitől persze azonnal beindult a fantáziája. Kicsit megrázta a fejét, mert azért mégsem kéne ilyeneket gondolnia, de továbbra is képtelen volt levenni barátjáról a tekintetét.

Alex megérezte a rászegeződő pillantást. Éppen italt akart vinni Stacey-nek, így közel volt a bejárathoz, és felnézve egyből Damianre siklott a tekintete. A látványtól elakadt a lélegzete és megugrott a pulzusa. Hiába volt maszk a fiún, a zöld szempár még a félhomályos, sejtelmes fényű termen keresztül is ragyogott. Rá… És amikor Damian elmosolyodott, Alex ösztönösen viszonozta a gesztust. A fiú pillantása fogságba ejtette, mozdulni sem bírt, pedig ahogy Damian elindult felé, minden porcikája azt sikoltotta, hogy meneküljön.

Damian Alex mosolyát látva úgy érezte, elérkezett a pillanat, hogy véget vessen az elmúlt napok gyötrelmének. És amikor felfogta, mit visel a fiú, tudta, hogy meg fog törni a jég.

– Szia! Tényleg eszméletlenül jól áll neked a kockás. Nem mondtad, hogy ezt tervezed. Bár ez nem is igazán jelmez…

– Meg akartalak lepni – nevetett fel Alex. Aznap határozta el, mit fog viselni a bulin, amikor Damian meglátta nála ezt az inget, és megjegyezte, hogy biztosan jól állna rajta. Igen, csakis miatta döntött így. – Amúgy pont te mondod? Nem kellett sokat bajlódnod a ruháddal – mosolygott a Zorrónak öltözött fiúra.

– Igaz, de azért jó, nem? – pillantott rá kérdőn Damian, és játékosan hátrébb bökte a kalapját.

– Igen – bólintott Alex. – Te is jól nézel ki – csúszott ki a száján. Ki kellett mondania, és egy pillanatig sem gondolt a következményekre. Úgy tűnt, három nap után végre tényleg beszélnek egymással, és ez kimondhatatlanul jólesett Alexnek, szinte a mennyországban érezte magát tőle. Az, hogy Damian maszkja eltakarta az arcát, csak még kifejezőbbé és élénkebbé tette a tekintetét, ugyanakkor sokkal titokzatosabbá az egész megjelenését, amitől Alexet furcsa reszketés kerítette hatalmába, mintha egy szem erő nem lenne a tagjaiban.

– Csak szerettem volna gratulálni – mondta Damian. – Minden tökéletes lett.

– Nélküled nem sikerült volna – felelt Alex, aztán zavartan oldalra pillantott. – Kérsz valamit inni?

– Hagyd csak, majd elintézem. Gondolom, Stacey már vár…

– Igen… – Alex zavarba jött. Az volt az igazság, hogy semmi kedve nem volt visszamenni a lányhoz. Damiannel akart maradni, de ő is tudta, hogy nem teheti. – Később még beszélünk, jó?

– Persze – mosolygott Damian. A világ minden kincséért sem mutatta volna ki, mennyire fáj. Hogy minden másodpercbe, mikor Alexet Stacey-vel látja, belehal egy kicsit. Ráadásul, mivel egyedül van, nem is nagyon fog tudni mást csinálni, mint a táncolókat figyelni, köztük persze Alexet és Stacey-t…

Az itallal a kezében leült egy asztalhoz, és igyekezett úgy fordulni, hogy ne lássa a fiút. Ellesz egyedül, amíg véget nem ér az este…

– Gyere táncolni! – Damian meglepve kapta fel a fejét Maya hangjára. A lány zavartan mosolyogva nézett le rá, és a kezét nyújtotta.

– Végül is, miért ne? – Damian felállt, megfogta Maya kezét, mire a lány arcán diadalittas kifejezés jelent meg, és a barátnői felé pillantott. – Fogadtatok? – húzta össze a szemöldökét Damian.

– Csak egy kicsit – nevetett fel Maya. – A többiek is akarnak tőled egy táncot.

– És tied lett az első megtisztelő joga?

– Úgyis mondhatjuk.

Damian számára ettől kezdve nem volt megállás, szinte kézről-kézre adták. Némelyik lánynak még a nevét sem tudta, persze azzal mindenki tisztában volt, hogy ő kicsoda. Legalább nem búslakodott magányosan, ami ebben a helyzetben kifejezetten hasznosnak bizonyult. Könnyebb volt távol tartania magát Alextől…

Alex teljesen megdöbbent, hogy Damiant táncoló tömegben látja. Persze ő tudta, mi mindent fantáziálgatnak róla a csajok a suliban, éppen eleget hallgatták Matt-tel és Randyvel együtt a barátnőiktől már az első héten, hogy a fiú mennyire elbűvölő, és vonzó, meg minden, ami csak a tinédzser lányok fantáziájában megfordulhatott. De azt legmerészebb álmában sem gondolta, hogy ez alkalommal ennyire fel fognak bátorodni… Azt még kevésbé, hogy Damian belemegy a játékba… És az egészben az volt a legrosszabb, hogy valahányszor megpillantotta valakivel a fiút, fájdalmasan elszorult a szíve, és olyan érzés söpört végig rajta, amit addig soha nem tapasztalt… Féltékenység? Képtelenség… nem lehet féltékeny… Mégis, sokkal inkább Damiant szerette volna a karjában tartani, mint Stacey-t… A fiúval akart táncolni, nem a lánnyal, őt akarta csókolni… Próbálta nem követni, mit csinál Damian… próbált másra figyelni, próbálta elkerülni a zöld szempárt, de valahogy mindig visszatért hozzá, mintha egy láthatatlan fonal kötné össze őket…

Stacey fél órával a buli vége előtt hazament Mattékkel, és Alex úgy érezte, végre megint kap levegőt. A fennmaradó időben nyugodtan figyelhette Damiant, akit éppen három tizedikes lány ostromolt, és mosolygott azon, hogy a fiú miként próbálja előlük elrejteni, milyen kényelmetlenül érzi magát.

– Alex! – A fiú zavartan pillantott a mellette álló felügyelő tanárra. – Jól vagy? Már háromszor szóltam.

– Bocsánat, Ms Jones, csak elgondolkodtam. Segíthetek?

– Mit gondolsz, elboldogultok a zárással meg a többi teendővel Damiannel?

– Persze, Ms Jones.

A felügyelő tanárok nem igazán vágytak arra, hogy a péntek estéjüket tinédzserek társaságában töltsék. Az iskolai bulik elég korán végződtek ahhoz, hogy programot szervezzenek, ha nem kellett ott maradniuk felügyelni a zárást is. De néhány éve az évzáró bál után történt egy szerencsétlen baleset, azóta nem hagyták egyedül a szervező diákokat, és Alex megtisztelve érezte magát, hogy ennyire megbíznak benne.

– Biztos?

– Teljesen. Nem lesz semmi baj.

– Jó. Akkor segítünk kirakni a többieket, aztán tied a terep. És még egyszer gratulálok, Alex. Remek munkát végeztél – mosolygott Ms Jones.

– Köszönöm – biccentett a fiú. Tíz perccel később már senki sem volt a teremben, csak ő és Damian.

– Menj csak haza. Elintézem egyedül.

– Maradok, Alex. Ha segítek, hamarabb végzel.

– Jó. És még egyszer köszönök mindent. Rengeteg segítettél. Nélküled semmire sem mentem volna. – Egymással szemben álltak, és Alexnek ezen az estén már vagy ezredszer fordult meg a fejében, mennyire vágyik rá, hogy megcsókolja Damian észvesztően érzéki száját. És mint ma este már annyiszor, most is igyekezett elhessegetni ezt a gondolatot. Egyáltalán, mikor kezdte a fiú ajkát érzékinek látni?!

Szerencsére a betoppanó takarítóbrigád megzavarta a pillanatot, különben Damian képes lett volna valami őrültségre ragadtatni magát. Mondjuk arra, hogy megcsókolja Alexet. Mert a fiú megint olyan csillogó tekintettel nézett rá, mint azon az estén…

A következő másfél órában aztán nem maradt idejük egymással foglalkozni. Leszedték a dekorációt, összeszedték a szemetet, amit kellett, visszatették az eredeti helyére, míg végül a takarítók is elmentek, és ők megint kettesben maradtak.

– Mehetünk? – kérdezte Damian. Ő már az ajtóban állt, és Alexet figyelte, aki még mindig azt vizsgálta, hogy minden zug rendesen ki lett-e takarítva. – Gyere már! Hidd el, hogy minden tökéletes!

– Jól van, jövök! – felelte a fiú a terem túlsó végéből, de amikor odaért Damian mellé, még egyszer végigjártatta tekintetét a termen, hogy minden rendben van-e. Aztán megfordult, hogy kinyissa az ajtót, a kezük pedig egyszerre ért a kilincshez. Egymásba fonódott a tekintetük, és Alex ezúttal gyorsabban cselekedett, mint hogy végig tudta volna gondolni. Tette, amit a szíve diktált, és az eszének esélye sem volt utolérni. Arra eszmélt, hogy átöleli Damian nyakát, és egymáshoz ér az ajkuk.

Damian annyira meglepődött, hogy először nem is tudta, mit tegyen, de csupán egyetlen másodpercbe telt, hogy reagáljon. Közelebb húzta magához Alexet, és viszonozta a csókját. Abban a pillanatban mindketten úgy érezték, megszűnt velük forogni a világ…

Alex reszketett Damian ölelésében. És ahogy érzékei tombolva követeltek többet a puhatolózó, gyengéd érintésnél, ahogy a gerincén végigfutott a borzongás, életében talán először érzett valódi vágyat. Eddig azt hitte, tudja, milyen a vágy, volt már együtt Stacey-vel úgy… de annak az érzésnek még a csúcspontja sem volt ehhez fogható. És ettől iszonyatosan megrémült. Fogalma sem volt róla, hogy tud így érezni, hogy a teste hogy képes így reagálni… Kiszakította magát Damian karjából, és hátrált néhány lépést. Nem mert a fiúra nézni. Nem tudta, mit látna a gyönyörű zöld szempárban, és nem akart undorral vagy megvetéssel találkozni. Túlságosan összezavarodott ahhoz, hogy felfogja, Damian viszonozta a csókját. Csak az járt a fejében, hogyan mondja meg, hogy nem úgy gondolta…

– Sajnálom… nem akartam… nem tudom, mi történt… én csak… úgy értem… én nem vagyok meleg… vagy ilyesmi… – Megcsókol egy fiút, és utána közli, hogy nem meleg?! Szuper! Nem tudta, hogy tudna-e még ennél nagyobb marhaságot tenni vagy mondani… úgy érezte, komplett idiótát csinált magából. Végül összeszedte a bátorságát, és felemelte a fejét. Felkészült a lehető legrosszabbra is, de muszáj volt még egyszer – talán utoljára – belenéznie abba a vágykeltő zöld szempárba.

Damian ott állt vele szemben, karját összefonta a mellkasán, és bár sok minden vibrált a tekintetében, azok közül semmi, amiktől Alex félt. Látott viszont csalódottságot, szomorúságot, fájdalmat…

Damian az első pillanatban, mikor Alex azt mondta, hogy nem meleg, legszívesebben felnevetett volna, még ha nem is az lett volna a legoptimálisabb reakció. Tudta, hogy bármit mond, annak óriási súlya lesz. Látta a fiú szemében a rettegést, és szeretett volna segíteni neki, de fogalma sem volt, mit kéne tennie… Akárhogy is, ő legalább őszinte akart lenni hozzá.

– Viszont én igen – mondta, és nem bírta megállni, hogy ne folytassa. – És szerintem te is… – Abban a pillanatban megbánta, ahogy kiszaladt a száján. Alex vagy egy percig némán, csodálkozva meredt rá. Kínos-kínzó csend ereszkedett közéjük, aztán a fiú felkapta a holmiját, és egyetlen szó nélkül elrohant.

Damian átkozta a pillanatot, amikor nem tudta befogni. Nem neki kell megmondania Alexnek, hogy kicsoda, vagy mit érez. Egész végig ezt próbálta elkerülni, és most tessék, semmit, de tényleg semmit nem tud jobban csinálni, mint régen. Megcsóválta a fejét, aztán sóhajtva bezárta az ajtót, leadta a portán a kulcsot, és hazament. Ki kellett szellőztetnie a fejét, úgyhogy a kocsit az iskola parkolójában hagyta. Tépelődhet rajta, amennyit akar, visszacsinálni már nem tudja, és csak remélheti, hogy a fiú képes lesz megbirkózni azzal, ami rázúdult…

VI

Damian vett egy mély levegőt, és becsukta maga mögött az ajtót. A nappaliban még égett a villany, persze, a szülei aggódnak, tudta, hogy meg fogják várni.

– Sziasztok! – köszönt, csak hogy megnyugtassa őket, mondjuk sejthette volna, hogy nem ússza meg ilyen könnyen.

– Szia! Jól érezted magad? – nézett fel Anne a könyvéből.

– Remekül. Egészen, amíg… – Damian elharapta a mondat folytatását. – Inkább megyek aludni.

– Na, gyere csak beljebb, és mesélj!

Damian lélekben megvonta a vállát. Miért is ne? Talán neki sem árt, ha nem mindenre egyedül próbál rájönni. Különben is az anyja megérdemli, hogy megtudja, valahol igaza volt. A fiú sóhajtva ült le a kanapéra.

– Megcsókolt.

– Alex? – kérdezte Peter.

Damiant egyáltalán nem lepte meg, hogy már az apja is mindenről tud. A szüleinek nem voltak titkaik egymás előtt, és ez alól az ő magánélete sem volt kivétel. Persze, az ő hibája, bőven elegendő okot adott rá, hogy aggódjanak, de néha igazán szerette volna, ha az anyja egy kicsit, tényleg csak egy kicsit tudna hallgatni, ha megoszt vele valamit.

– Alex – mondta, és bólintott is nyomatékosításképp.

– És? – folytatta Anne a faggatást.

Damian keserűen felnevetett, és hátrahajtotta a fejét. Ilyenkor két jó hely van, amit lehet bámulni: a plafon és a padló. De felfelé bámulni jobb.

– Közölte, hogy nem is meleg.

– És? Fiam, ne kelljen minden szót harapófogóval kihúzni belőled! – Anne elvesztette a türelmét. Damian minden rezdülésében érezte a keserűséget, és ez nem tetszett neki.

– Megmondtam neki, hogy én igen. Aztán azt is, hogy szerintem ő is. Aztán otthagyott. Hát nem fantasztikus? Úgy tűnik, velem született tehetségem van ahhoz, hogy mindent elcsesszek. Most megyek a szobámba. Anya, igazad volt. Alex tett egy lépést. Hogy aztán vissza is vonja.

– Damian…

– Nem, anya. Ez Alex harca. Neki kell eldöntenie, hogy meg akarja-e vívni, nem nekem. Jó éjszakát!

Damian egyszerűen csak magányra vágyott egy ilyen este után. Egyedül akart lenni a gondolataival, még ha azok zavarosak, fájóak és felkavaróak voltak is. Ahogy az emlékezés is az élete része, még ha folyton fel is szakítja a sebeit. Ha fáj, sem szabadulhat tőle. Sosem fogja megbocsátani magának, ami akkor történt, mert igenis, ő tehet róla, és ezzel elég volt egyszer megküzdenie. Bármi is lesz, nem fogja Alexszel ugyanazokat a hibákat elkövetni. Nem, azt biztos nem élné túl, ha vele is történne valami miatta. Legyen akkor inkább beteljesületlen szerelem, azt majd kiheveri… talán.

Néhány perc múlva határozott kopogás rántotta ki a gondolataiból, mire feszülten felsóhajtott. Hát már sosem fogják békén hagyni?

– Igen!

– Bejöhetek, fiam?

– Persze, apa.

Peter belépett a szobába, becsukta maga mögött az ajtót, és letelepedett az íróasztalhoz. Damain az ágyon ült, és várta a szokásos előadást arról, hogy ő nem tehet semmiről… Ezúttal azonban meglepetés érte.

– Nem akarok beleszólni az életedbe, fiam. És nem anyád küldött, hogy beszéljek veled. Azért jöttem, mert valamit el akarok mondani neked.

Damian várakozóan emelte a tekintetét a férfira. Mintha csak tükörbe nézett volna, legalábbis a szemét egy az egyben az apjától örökölte.

– Csak alig múltál tizennégy, mikor elénk álltál azzal, hogy meleg vagy. Emlékszel, mit mondtál akkor? – kérdezte Peter, és bár Damian bólintott, azért ő folytatta. – Azt mondtad, attól a pillanattól, hogy rádöbbentél, mindegy, mi és hogyan vezetett odáig, tudtad, hogy ez a helyes, és hogy ezen nem lehet változtatni. Sosem voltam olyan büszke rád, mint akkor.

– Apa…

– Anyád nagyon szeret, és boldognak akar látni. Ezért szeretné, ha túljutnál végre azon, ami történt, és ezért nem hajlandó elfogadni, hogy magadat hibáztatod. Vele ellentétben én értem, miért teszed, ami nem feltétlen jelenti, hogy egyet is értek. Szinte még gyerekek voltatok, és mindketten rossz döntést hoztatok. Értem én, hogy nem akarod, hogy Alex úgy érezze, bármire is kényszeríted. De teljesen egyedül hagyni legalább ugyanolyan rossz döntés lenne. Te tudod a legjobban, hogy nem mindenki olyan erős ebben a helyzetben, mint te. Ha szereted őt, segíts neki helyes döntéseket hozni. Akkor is, ha sokáig tart, és akkor is, ha végül nem téged választ. Szerintem Alex most jutott el oda, ahol te jártál négy évvel ezelőtt. Nem fogja tudni visszafordítani.