Date: 2026
Keywords: szórakoztató irodalom, fantasy
Description: Aren besétál a bálra. Szíve tele bizonyítási vággyal, gyomra pedig kong az ürességtől. Amikor kilép, egyetlen dolog változott csupán: beleszeretett egy lányba, aki mellett semmi keresnivalója. Az Üres kézzel romantikus fantasy, amely Leandri világába kalauzolja az olvasót. Bár a muskéták még csendesek, a Királyság háború felé sodródik, ahogy Aren és Thiera szerelme is. Olyasvalaki is harcba száll a lányért, aki mindig megszerzi, amit akar. A puskapor végül berobban; egy rossz döntés, és a szerelmesek hátat fordítanak egymásnak. Hogy lehet változtatni azon, ami feloldhatatlan? Aren felnéz a csi

VINCENT PHILLIPS

ÜRES KÉZZEL

Könyv Guru

Budapest, 2026

Aren besétál a bálra. Szíve tele bizonyítási vággyal, gyomra pedig kong az ürességtől. Amikor kilép, egyetlen dolog változott csupán: beleszeretett egy lányba, aki mellett semmi keresnivalója.

Az Üres kézzel romantikus fantasy, amely Leandri világába kalauzolja az olvasót. Bár a muskéták még csendesek, a Királyság háború felé sodródik, ahogy Aren és Thiera szerelme is. Olyasvalaki is harcba száll a lányért, aki mindig megszerzi, amit akar. A puskapor végül berobban; egy rossz döntés, és a szerelmesek hátat fordítanak egymásnak.

Hogy lehet változtatni azon, ami feloldhatatlan? Aren felnéz a csillagos égre, és tudja: üres kézzel a dolgok csak jobbra fordulhatnak.

TARTALOMJEGYZÉK

1 – Új élet

2 – Sárga kalap

3 – Fekete Sas

4 – Következmények

5 – Együtt

6 – Túlélés

7 – Szeretet

8 – Tragédia

9 – Bizalom

10 – Cahagun

11 – Árulás

12 – Válasz

13 – Kételyek

14 – Fekete felhők

15 – Leandri királya

16 – Házasság

17 – Közeledés

18 – Szívesség

19 – Világítótorony

20 – Halál után

1 – ÚJ ÉLET

Édesanyám egyszer megsúgta nekem: „Üres kézzel a dolgok csak jobbra fordulhatnak.” Igaza volt, ó, de mennyire igaza volt!

Gyilkosból hadvezér lettem. Halálraítéltből egy ország vezetésének tagja. Styssosból Cahagun. Furcsa életpályámat pedig az teszi még különösebbé, hogy csupán egy év telt el állítólagos gyilkosságom és hadvezéri kinevezésem között.

Fontos azért kiemelni, hogy a kettő nem egy országban történt. Szülőföldem Ulysia, ahol apám mindenáron hadvezért akart nevelni belőlem. Nos, mint az a közelmúltban kiderült, ezen törekvése elérte célját. Azzal a nehezen elhanyagolható különbséggel, hogy nem Ulysiában, hanem annak déli szomszédjában, Leandriban.

Ráadásul már nem a híres, több évszázadra visszanyúló nemes Styssos család részeként, mivel apám időközben kitagadott. Aren Cahagun vagyok, a leand hadvezér. Ennek a mondatnak a gondolatába is megborzongtam!

Körülbelül egy éve kerültem át Leandriba egy borongós, hideg napon. Folyamatosan jártam az országot alkalmi megélhetést keresve, hogy túléljem a napot. Csak egy ulys menekült voltam. Ez azonban már korántsem igaz rám. Attól a szent naptól kezdve, hogy megérkezett a Nagytanács levele, hadvezér vagyok a Gyűlésben. Sőt úgy érzem, már jómagam is leand vagyok.

Az egész a nagybátyámnak, Menarcas Cahagunnak köszönhető. Miután felkerestem, szárnyai alá vett, de éppen csak annyira, amennyire szükséges volt. Segített letelepedni Kellejuban, és beíratott a helyi hadvezetési akadémiára. Annak ellenére, hogy a szükséges tudás egy része Ulysia akadémiáin már rám ragadt, nehéz volt a képzést elvégeznem. Nem járhattam folyton az akadémiára, a túlélésem is biztosítanom kellett, de ezt mindig megoldottam valahogy.

Ahogy a Nagytanács Gyűlésbe hívó levelét és a hozzá tartozó hadvezéri gyűrűt forgattam a kezemben, felelevenedett bennem ez az út. A nehézségek, amelyeken át kellett küzdenem magam, hogy teljesítsem a célom. Mintha büszkének is éreztem volna magam, életemben először. Különös, ismeretlen bizsergéssel árasztotta el testem.

Amikor a dolgaimat válogattam a költözéshez Rasaelbe, Leandri fővárosába, a poros, rendetlen asztalom közepén megpillantottam a kalapácsom. Késztetést éreztem, hogy kezembe vegyem. Különös, fájó nosztalgiával párosult, ahogy a tárgyat óvatosan megforgattam. Erre a kalapácsra minden reményem szerint már sosem lesz szükségem. Pedig, ha kellett, tetőt bádogoztam, lovat patkoltam, ajtót javítottam, padlót szögeltem vele. Ami eddig az életem volt egy éven keresztül, egy levéllel megszűnt. Nem szerettem igazán ezt az életet, de hozzászoktam szépen lassan. Talán hiányozni fog, hogy egyik napról a másikra egy új szakmába kezdjek beletanulni, hogy legyen mit ennem.

Korábban el sem tudtam volna képzelni ezt, mégis megijesztett a változás. Még annak ellenére is, hogy az életem ismét hasonlóan fényűző lehet, mint gyerekkoromban.

Ahogy a Gyűléstől kapott pecsétes gyűrűn vizsgáltam minden apró karcolást, egyszer csak elöntött egyfajta üresség. Elértem a célom. Most… mi lesz? Miért fogok majd hajtani? Hajtani fogok egyáltalán, vagy visszacsúszok abba az életbe, amit olyan sietősen hagytam magam mögött? Nem, ez nem történhet meg! Bizonyítani fogok, meg fogom mutatni, hogy alkalmas vagyok a hadvezéri titulusra. Rácáfolok apám becsmérlő szavaira.

Az életemet jelentő összes holmim pakolgatva rádöbbentem arra, hogy ruhákat kell vásárolnom. Egyetlen ép ruhadarabom sem volt, a tisztaságukról pedig inkább szót sem ejtenék. Ha megjelennék olyan rongyokban, mint amilyenek nap mint nap rajtam díszelegnek, az maga lenne a tragédia. Rasaelben még talán a koldusok is különb öltözékeket viselnek. Az egész Gyűlés rajtam nevetne. Ilyen nem történhet meg! Összeszedtem foltozott zsebembe az összes takarék pénzemet, amit olykor napszám vagy kisebb munkák elvállalásával, olykor kereskedéssel gyűjtöttem.

Minden értékesnek mondható holmim egy zsákba szedtem, és vállamra dobva kiléptem lakásom ajtaján. Alig léptem át a küszöbön, rögtön egy megkönnyebbült sóhaj hagyta el számat. Ide soha nem kell visszatérnem majd. Utáltam ezt a lakásnak nevezett sötét lyukat. Mégis milyen szerencse, hogy Menarcas révén meg tudtam szerezni. Ha nem telepedek le, talán sosem végezhetek hadvezéri képzést, és sosem engednek be a Gyűlésbe.

Ahogy az emeleti lakásomból a ház kijárata felé kettesével vettem a lépcsőfokokat lefelé, elgondolkoztam, hogy talán ma utoljára látom ezt a várost, Kellejut. A lépcsősor ablakából megpillantottam a Hét Tornyot, azaz a felhőkig emelkedő várat. Körülbelül olyan magas volt, mint három meglett tölgyfa egymásra pakolva, ami egészen félelmetes, ha azt vesszük, semmiféle magaslat nem volt a közelben, ahová építkezni lehetett volna. Dalok is születtek a tengerpartról is látszó tornyokról… de ez azért erős túlzás. Szerettem a látványát, mégsem fog hiányozni.

Gyorsan kiértem a háromemeletes házból, és megindultam a szűk mellékutcán a városba. Szokatlan örömmel és felszabadultsággal lépkedtem az egyenetlen köveken. A rothadó szemét és különféle élőlények ürülékei világi természetességgel hánykolódtak szanaszét, ami a lépésről lépésre változó, de változatlanul orrfacsaró bűzök élményét nyújtotta. Részegek tántorogtak, és hallatták hangjukat céltalanul már a kora reggeli napsugaraknál. Egy kapualjban dús fehér szakállas úr húzta hamisan a hegedűt az enyémhez hasonló kopott-szakadt ruhákban. Az emeletes viskók egyikének első emeleti födémje bedőlni látszott, és seprűnyéllel volt alátámasztva.

„Ugye milyen jó Kellejuban lakni?” – hallottam a kérdést számtalan torokból az itt töltött hónapok során. Vajon csak ez az egy utca ilyen szörnyűséges, vagy az emberek többsége nem tudja, milyen egy rendes település?

Persze Kellejunak volt egy szép arca is. Ahogy a kis mellékutcából kiértem a dübörgő paták uralta főutcára, ismét – és remélhetőleg utoljára – megcsodálhattam szépségét. Akármennyire zsúfolt város volt, bármennyi emelettel toldották meg a düledező házakat, hogy otthont adjanak ennek a rengeteg embernek, a főutca mégis tekintélyes helyet kapott. És nem csak a közlekedőknek! Az utca ugyanis mindamellett, hogy két szekér is kényelmesen elférhetett egymás mellett rajta, tölgyfák sorainak adott otthont határaiban. A tölgyfák tövénél pedig az egész utca hosszában végig virágágyások árasztották csodálatos illatukat. Olyan érzésem volt tőle, mintha egy erdei ösvényre térnék. Nem teljesen, hiszen az emeletes házak már a tölgyfákat is kezdték túlnőni, és ezáltal nyomasztó hangulatot kölcsönöztek az egyébként varázslatos főutcának.

Utam a városból kifelé vezetett, ugyanis találkozóm volt Menarcas nagybátyámmal. A Gyűléstől kapott levél mellé ő is írt nekem, amelyben azt ígérte, ma eljön Kelleju határába egy igazi hadvezéri hátassal. Az első építőköve a jövőbeli életemnek, amit még csak elképzelni is nehezemre esik.

A főutcán a virágillat mellett a jól megszokott zsivaj várt. A virágágyak előteréből kofák kiabáltak, mellettük lovak ügettek el tömegesen, az út közepére tömörülve pedig gyalogosok százai haladtak rendezetlenül. Az ország második fővárosaként emlegetett Kellejuban csak úgy tudott hatékonyan előrejutni az ember, ha határozott volt. Nem egyszer láttam tétovázó balekot arccal a porba esni, mert a sietősen haladó urak eltakarították őt az útból. Kaptam én is már lökést, könyököst, sőt egyszer még belém is ütközött egy lovas, de magasságomnak hála valamekkora tekintélyt azért kapok a csőcseléken belül, így nem sokan állnak a léptem útjába. Azért megjegyeztem magamnak, hogy új ruhát csak Rasaelben fogok vásárolni, ide pontosan az való, ami rajtam is van. Közben pedig reménykedtem, hogy Rasael jobban fog hasonlítani a szülővárosomra.

Lehetett akárhol az ember Kellejun belül, a hatalmas várat a folyó partján mindenütt látni lehetett. Sokszor mondták az itt élők; Kelleju Leandri második fővárosa a nők szépsége, a férfiak ereje, a termés bősége és a tornyok magassága miatt. Utam egyenesen a tornyok felé vitt, ugyanis a vár a város bejáratánál található. Aki távozni igyekszik – és nem tudnám az illetőt hibáztatni – nem tudja eltéveszteni az irányt.

Ma viszont valami különlegeset is láttam. Egy hatalmas fekete sas körözött a tornyok szomszédságában. A reggeli napfény ezüstösen csillant meg szárnyai végén. Soha nem láttam még ilyen madarat, ez volt az első alkalom.

Ez is jelzi, mennyire különleges napra ébredtem.

Az emberek kavalkádját csodálva gyorsan kopott az út előttem, és hamar a városkapunál találtam magam. Siettem annak reményében, hogy nekem kell majd ott megvárnom a nagybátyámat és nem fordítva, de őt ismerve nem volt valódi esélyem megelőzni őt. Természetesen előttem érkezett. A kapu belső oldalán meglepően könnyedén rábukkantam barna köpenyére a tömegben.

Menarcas ugyanúgy nézett ki, akármikor találkoztam vele. Egyszerűen öltözködött, és élt is, holott tisztsége kifejezetten magas volt. Ma egy fehér inget viselt bőrkötésű mellénnyel, amelyen a jelképévé vált durva lenvászonból készült barna dolmánya feküdt. Az utcában, ahonnan jöttem, előkelő öltözéknek minősülne az övé, de Menarcas köreiben páratlan visszafogottságú. A visszafogottságra jó oka van, amit örömmel elmagyaráz bárkinek. Eszméje szerint a fényűző pompa mind csak külsőség, csak mutatvány, mögöttes tartalommal nem bír. Az ember nem lesz több általa. Nem akarok, és nem is tudnék erről vitába bocsátkozni vele.

Bár a Nagytanács tagja, és ezáltal az ország egyik legfelsőbb tisztje, saját magát nem tartja az állam szolgájának. Ezzel szemben annál többre tartja Istent. Mély hite van, ami hihetetlenül megnyerő, amikor spirituális gondolatfonalait oldogatja az ember. Javarészt az ő hite kölcsönzött nekem is lelkierőt, hogy most ilyen körülmények között találkozhassunk.

Ő most is vidám volt, mint gyakorlatilag mindig. Finom, meleg vonásaival mindig képes nyugalmat és bizalmat sugározni. Fehéredő, méretre vágott szakálla bölcsességét jelzi, holott még csak a negyvenes évei derekán jár. Enyhén ráncos homlokát őszülő, de még sötétbarna, rövidre nyírt haj veszi körül. Szemei pedig mint két barna gomb, a legbarátságosabbak ezen a világon. A legsötétebb pillanataimban is fel tudott emelni ez a kedves arc.

Amikor odaértem hozzá, még megvárta, hogy egy páncélozott lovas elvágtasson mellettünk eszeveszett dübörgéssel, és ölelésre tárta karját.

– Szervusz, öcsém!

– Köszönöm, Menarcas – átöleltem hálásan, amiért segített nekem abban, hogy hadvezérré válhassak, és bekerüljek a Gyűlésbe. Most találkoztam vele személyesen először a jó hír óta.

– Megérdemelted, mindig is megérdemelted.

Eleresztettük egymást, és megszűnt a szúrós érzés a vállamon, amit vágott szakálla fejtett ki szakadozó ruhámon keresztül. Menarcas megfordult, és az addig mögötte megzavarhatatlan nyugalommal figyelő ló felé emelte tenyerét.

– Ez hát az új kancád. Ahogy megbeszéltük.

Megragadta a vezetőszárat, és lassan húzni kezdte maga után a bőrszíjat. A ló lépett párat. Kecses mozgása volt, gesztenyebarna szőre kidomborodott lábainak félelmetes izmai felett. Fejét felém hajtotta, kissé megszaglászott, és prüszkölt.

– A szagom nem tetszik neki – néztem aggódó tekintettel nagybátyámra.

– Majd megszokja! – vigyorgott Menarcas, majd a kezembe nyomta a vezetőszárat, vele együtt pedig a ló tulajává tett. – Te adsz nevet majd neki, a tenyésztő csak „Négylábúnak” hívta. Ez a fazon minden eladó lovat így hív, hogy azok ne szokják meg, mielőtt gazdájuk máshogy kezdi szólítani őket. Ez a négylábú itt az orrod előtt pedig a legjobb hadi hátasok egyike. Csupa izom és erő! Ő fogja jelképezni az új életedet.

Teljesen elszoktam a lovaktól az utóbbi egy évben. Ugyan sok hátassal találkozhattam, hisz istállóban is dolgoztam, de régóta nem volt nyereg a combjaim között.

Finoman megsimítottam újdonsült társamat a nyakánál, és elképedve ráztam meg a fejemet.

– Új élet. Hihetetlen belegondolni abba, hogy magam mögött hagyhatom mindazt, ami eddig történt velem.

– Tudnod kell, ki voltál egyszer, és miket tettél abban az időben. De ez csak számodra lesz fontos. Mindez érvényét vesztette mostanra. Leand vagy, és csak az számít, amit a Királyság polgáraként teszel.

– A nevemmel mi legyen? Maradhatok Aren Cahagun?

– Részemről egy gyönyörű gesztusnak tartom, hogy édesanyád tiszteletére az ő vezetéknevét vetted fel. Vezetéknevünk azonos lesz, így össze fognak kötni velem, de ez mit sem számít. A Jóképűhöz már semmi közöd. Egy új családot alapítottál. Te vagy Aren Cahagun, a nemes leand család első atyja.

– És mi lesz azzal, ami… ami Iarában történt? – A mai napig kísértenek apám szavai arról a hideg estéről.

Menarcas szemmel láthatóan kereste a megfelelő szavakat. Gondolatait az hozta meg, hogy feltekintett az égre. Mintha ő is csak Anya csillagát keresné. A nappali kékség, mint minden csillagot, azt is éppen palástolta.

– Aren, én tudom, hogy ártatlan vagy. Bár nem voltam ott, pontosan tudom, hogy mi történt, szinte jobban, mint te magad. Ismertem a húgom, és jól ismertem a Jóképűt is. Számomra összeállt a kép, és helyre raktam a darabokat. Neked nem is kell mindent értened, ne is foglalkozz vele! Nem vonhat senki sem felelősségre miatta.

Fogalmam sincs, honnan tudhatja ilyen biztosan, hogy történetem igaz volt. Azonban mind szavai, mind kisugárzása egyértelműen megerősítették, hogy hisz nekem. Ez egy kevéske nyugalmat adott, de lelkemen talán örökké seb tátong majd.

– Menarcas, köszönöm, hogy hiszel nekem!

– Látszik rajtad – gyanúsító félmosolyt mutatott –, valami akkor is bánt téged.

Teljesítettem a hadvezetői akadémiát, és már tagja lehetek a Gyűlésnek, de nem lettek volna kötelesek bevenni engem. Sok ifjú aspiráns jár hasonló úton, hogy aztán egy életen át várjon hiába a lehetőségre. A különbség közöttük és köztem nem érdem, hanem egy lágyszívű nagybáty, aki nem mellesleg a Nagytanács tagja…

– Drága nagybátyám! Hálám végeláthatatlan, ugyanakkor tartok attól, hogy a tisztségemet nem érdemeltem ki.

– Ugyan, te nyavalyás! – megfogta a vállam, és közelebb húzott magához – Honnan indultál, ha nem a semmiből? Kiküzdötted magad a porból, és eljutottál ide. Amikor először találkoztunk, éppen csak elegendő pénzt adtam neked, hogy talpra tudj állni. Saját magadtól! Ez az egész nem az én művem, hanem a tiéd.

Ezután átkarolt, és kivezetett a városkapun. Elénk tárult a Hét Torony, Menarcas pedig felmutatott a gigászi építményre.

– A hadvezéri titulus egy torony, öcsém. Ehhez csak az első pár téglát adtam neked. Na jó, talán a fedelét is én raktam rá, hogy kész legyen. Ezt a tornyot viszont te építetted fel! Ugyanakkor láthatod, egy torony még nem kész építmény. Munkádnak nincs vége, innentől pedig kizárólag rajtad a sor, hogy a toronyból egy várat csinálj, és erősebb legyél, mint valaha. Hatalmas lehetőséget látok benned. Édesanyád megmondta nekem leveleiben, de most már én is látom. Átvettem tőle a felelősséget, nekem kellett férfit faragnom belőled. Úgy érzem, hogy ezen idő alatt sikerült számomra bizonyítanod, és nem fogok szégyenkezni miattad édesanyád előtt, amikor újra találkozunk.

Ez a körmönfont megközelítés kissé még el is hitette velem, hogy tényleg megérdemlem mindezt. Eddig mindig ezt csinálta. Kedves volt, szinte gyámolító, a szemében nem is tudtam rosszat tenni. Ezúttal viszont komolyra fordultak a dolgok, és a buzdító hazugság nem segít. Biztosra kell mennem.

– Nem fogadom el a kegyes hazugságot. Add nekem minden kegyetlenséggel őszinte véleményedet.

Menarcas szívére tette a kezét.

– Mikor hazudtam én neked, öcsém? Papírhajón vitorlázzak a tengerre, ha nem szívemből beszéltem az imént!

Üdítő volt egy ulys szófordulatot hallani, még ha nem is vágyom régi otthonomba.

– Képtelen leszek méltó módon meghálálni, amit teszel értem. Minden erőmmel azon leszek, hogy ne cáfolj rá ezekre a szavakra, ígérem – mosolyogtam, és megsimítottam a kanca fakó sörényét. – Gyönyörű jószág! Jobb lesz, ha rögtön elkezdek ismerkedni vele.

– Még valami, mielőtt elfelejteném – emelte meg mutatóujját Menarcas, majd lenkabátjában kotorászva előhalászott egy borítékot. – Költözz be az új házadba a Márványvárosban! Erre a borítékra írtam, hol találod majd. Meg fogsz lepődni a látványtól! Aztán vegyél valami ünnepélyesebb gúnyát, ami hadvezérhez méltó. Olyanban úgysem láttalak még.

– A hadvezérek ünnepi öltözékeket hordanak? – kérdeztem értetlenül, miközben egyre erősebben éreztem annak szükségességét, hogy ruhatáramat bővítsem. – Azt gondolnám, hogy mellvért, csizma és sisak fog nekem kelleni.

– Te azt gondoltad, ezek harcosok? – gúnyosan nevetett. – Ezek még a kertjükben kuruttyoló békát sem tudnák levágni. Urak ők mind, nem úgy, mint Ulysiában. Igen, Aren, egy igazi előkelő öltözéket kell szerezned, hogy jó benyomást tégy a Gyűlés többi tagjára. Ráadásul igyekezned kell. Nyisd csak ki! – kezembe nyomta a borítékot.

Megfordítottam a címet hordozó írást, ugyanis a másik oldalon volt a pecsét, amelyet gyorsan fel is törtem. Cirádás betűkkel a következő volt olvasható az elém táruló levélen:

Tisztelt Társam! Szeretnélek idén is meghívni téged és párodat a Bodza havának 17. napján naplementekor kezdődő, édesapám születésnapjának tiszteletére rendezett késő tavaszi bálomra. Helyszíne, ahogy mindig, a rasaeli székhelyem. Csak humort és táncos kedvet hozz!

Harke Arise, főbáró

– Egy bál? – kérdeztem izgatottan. Régen imádtam bálokra járni, és óriási öröm öntött el már csak a gondolatától is.

– Nem akármilyen bál. Ezt maga Harke báró szervezi! – Ezt Menarcas olyan magasztosan mondta, akárcsak Leandri királyáról beszélne.

– Izgalmas! A dátum kissé kellemetlen, hisz alig maradt egy hetem felkészülni rá, de minden erőm bevetem, hogy kész legyek rá. Viszont bocsásd meg nekem tudatlanságomat, de tényleg fogalmam sincs, ki az a Harke báró.

Menarcasszal jóízűt nevettünk, és búcsúképp még egyszer megölelt.

****

Megérkeztem Rasael határához. El kéne képednem?

Eleinte nem tűnt olyan bámulatosnak a főváros, mint ahogy legtöbben leírták nekem. Sehol sem véltem felfedezni azt a fényűző szépséget, amelyről dalok születtek. Még hogy Márványváros! Egy romos állapotban lévő kőfal védett egy Kellejuhoz hasonlítható települést. Emeletes házak által közre zárt, foltokban füstölgő céhek, manufaktúrák, egy rendezetlenül szétterülő piac és egy folyóparton mólóerdő, amely mögött…

Meglepődve vettem észre, hogy amit addig láttam, csupán Rasael egyik oldala volt. Gyakorlatilag egy kikötő. Egészen apró, közel jelentéktelen. Ám ami ennek a folyónak a túloldalán volt… azt aztán lehet fővárosnak nevezni!

Az apró kikötőhöz érve először egy egész sereg folyami hajót fedeztem fel, főként a túloldalon. Kereskedőhajók és hadihajók egyaránt. Amit a viszonyok épp megkívántak, lehetett evezős vagy vitorlás hajóval közlekedni. Szélcsendnek megfelelően épp folyamatában láttam két evezős hajót, ahogy a város ezen oldalára tart néhány szekérrel megpakolva. Az itteni kikötőbe pedig éppen ökrökkel vontattak felfelé a folyón egy harmadikat, amelyen sem vitorla, sem evezők nem voltak. Számomra ezek furcsa hajók voltak, hiszen a gyerekkorom egy tengerparti folyami kikötővárosban töltöttem, ahol hatalmas, akár háromárbócos vitorlás hajók is voltak. Karavellák, gályák, fregattok… azokhoz mérve ezek a folyami hajók jelentéktelennek tűnnek.

A kikötőben menetrend szerint jártak a hajók. Az egyik evező és vitorla nélküli, úgynevezett „úsztatott” bárka épp akkortájt készült indulni, amikor odaérkeztem. Ez csak úgy tudott áthaladni a folyón, hogy a sodrás haladás közben folyamatosan vitte lefelé. Így hát Rasael helyett az úticélja a folyó lentebbi szakaszán volt. Ez önmagában még nem is lett volna számomra probléma, viszont már sorakoztak a szekerek a felszálláshoz, nekem meg már nem jutott hely a lovammal együtt. A következő hajó indulásáig pedig még órák voltak, amit a kikötő főépületének tornyában egy mechanikus óra szemléltetett.

Őrületbe kergettem a kikötő galambjait, ahogy kétségbeesetten vágtattam fel-alá lovammal, ők pedig ennek megfelelően felszállni-visszaszállni voltak kénytelenek. Végül némi körbejárást követően az átkelést az igazi fővárosba egy még nálam is fiatalabb evezős tudta megoldani nekem, aki apja tutajával dolgozott. Talán olcsóbb is volt így, mint menetrend szerinti hajón utazni. Két rézpénzért átvitt minket a lovammal, ráadásul még meg is nevettetett egyszer. Amikor a túloldalon kikötöttünk, még megjegyezte:

– A lovad, a ruhád és a személyed nem illenek egymáshoz.

Ezen még rengeteget morfondíroztam utólag. A ruhám és a lovam, sejtem, miről árulkodnak, na de a személyem?!

A kikötő önmagában egy képtelenül tiszta hely volt. Voltam már tengeri kikötőkben, amelyek annyira büdösek voltak, hogy a vén tengerészeken és kereskedőkön kívül mindenki befogott orral közlekedett. Rasael más volt, és nem csupán azért, mert egy folyó partján feküdt. Igaz, megvolt a kikötőknél elengedhetetlen kocsmasor és bordélyházak, de például a Kereskedők Házának titulált létesítmény egy új építésű, tiszteletet parancsoló téglaépület volt. Hiányoztak a halárusok, akik a már romlófélben lévő zsákmányuktól igyekeztek megszabadulni, a dohányzó és részeg matrózok, és a sok-sok szemét, amely általában egy kikötőben megtalálható.

A város belsejébe vezető út lélegzetelállító volt. Két részre volt osztva, a két haladási iránynak megfelelően, a kettőt elválasztva pedig egy sor tölgyfa nyúlt magasba. Hasonló volt, mint Kelleju főutcája, de a hangulatában mégis volt valami egészen magával ragadó. A látvány elfeledtette velem, hogy éppen egy hatalmas város kapujában vagyok. Bámulatos.

Ennél lenyűgözőbb várost elképzelni is nehezemre esne. Láttam, hogy a folyó ezen oldalán egy komolyabb városfal emelkedik, amely hatalmas területet foghatott közre. Elég nagyot ahhoz, hogy az emberek ne kezdjenek el az ég felé közelíteni, mint Kellejuban. Meglepő módon még a fáknak is bőven jutott hely. Ettől függetlenül természetesen voltak emeletes házak, de nem olyan sűrűn és ingatagon, mint korábbi otthonomban.

A kikötőből egyenes út vitt a már sűrűn lakott, de szegénynek aligha mondható kereskedelmi negyedbe, amelyet egy átláthatatlan piactér jelzett. A piacon áthaladás közben meglepődve tapasztaltam, hogy a városon átívelő út egy gyönyörű hófehér városrész felé haladt, amelyet egy újabb fal választott el. Ez lehet az a bizonyos Márványváros, amelyről olyan sokat lehet hallani. Viszont egészen különös látvány volt, ahogy a fehér építmények mögött egy magaslaton koromfekete vár bukkant fel.

Az új otthonom valahol a fehér városrészen lesz. Menarcas figyelmeztetett, hogy meg fogok lepődni a látványtól, és ezek nem üres szavak voltak. A látottak hatására vetettem saját magamra egy pillantást. Kecses kancám hátán, a vagyonosságot sugárzó rézzel szegecselt bőrnyeregben, egy koszos és szakadozó ruhás fickó csücsül. Szánalmas! Valamit csinálnom kell, méghozzá gyorsan. A Márványvárosba talán még be sem engednek, ha így nézek ki. A legfontosabb dolgom eredetileg is az lett volna, hogy ruhát vásároljak. Menarcas tanácsára egy jó szabómester után szükséges kutatnom. A házamba, amelyet Menarcas hagyott nekem, csak később kívántam betérni, hiszen az várhat, de a báli ruhámnak el kell készülnie a héten.

Az utca két oldalát olyan terebélyes tölgyek választották el, amilyeneket még életemben nem láttam. Világosszürke kövekkel volt kirakva, széles volt és hosszú, de még így is dugig volt emberekkel, szekerekkel és lovakkal. A mindenfelé zavaró galambokról nem is beszélve, amelyek közül néhány kis híján az arcomba menekült. Így kifejezetten nehéz volt szabóságra találni.

A kutatáshoz egy tagadhatatlan előnyöm akadt: a magasságom. Kancám hátán, amelynek a nevét még nem tudtam kiötleni, szinte mindenki feje felett tudtam vizsgálni a házakat.

Magasságom ellenére a feladat kifogott rajtam. Már kezdtem megismerni az utca bizonyos macskaköveit, mire egy gyönyörű, feketére festett kovácsoltvas kerítésen végre megpillantottam egy cifra faragásokkal díszített táblát; „Nash, a szabó”.

A kerítés nyitott kapuján betértem, és kancám kikötöttem a lovaknak kikészített karóhoz. Az elém táruló épület láttán öntudatlanul leporoltam magam, mintha az bármit is segítene a megjelenésemen. Első ránézésre aprócska háznak tűnt, csupán egy ajtóval és egy ablakkal az oldalán, viszont az apróbb házak közül is ez volt talán az egyik legmagasztosabb, amelyet láthattam. Nem elég, hogy az ajtó és az ablakkeret keményfából készült részei díszesen faragottak voltak, de még a tetőgerendák is!

A cirádás ajtó rézkilincsét lenyomtam, és az ajtó nyikorgásától kísérve beléptem az előtérbe. Egy lőrésszerű ablak halovány világosságában egy apró helyiség tárult elém. Egyetlen ajtó látszott, ezúttal egyszerű, faragás nélküli kivitelben. A szoba mérete emlékeztetett a régi lakásomra. Nasht viszont sehol sem láttam.

– Szép napot! Van itt valaki?

Egy lélegzetvételnyi szünetet követően nyílni kezdett az ajtó, és egy terebélyes kerthelyiséget pillantottam meg, amelynek előterében egy alacsony, komor férfi állt. Szája lefelé görbült hosszúkás bajusza alatt, szemöldökei pedig mélyen ráfeküdtek a szemére. Akárcsak egy morcos, bajszos kisgyereket láttam volna. Öltözéke viszont elegáns volt, zöld és sárga mintákkal világoskék alapon, méltó a jó szabómesterhez.

– Szép napot! Nash vagyok. Rendelni kíván?

Nashnak nemcsak az arca, de a hangja is unottságot sugárzott.

– Igen. Aren Cahagunnak hívnak, és a Gyűlés tagja vagyok. Hadvezéri ruhát szeretnék.

Ezek hallatára kicsit összevonta a szemöldökét, de jó kereskedő módjára nem bocsátkozott vitába.

– Rendben, Aren, fáradjon beljebb!

Nash bevezetett a kertjébe, amely eperfákkal volt tele. A ház oldalában egy úri duplaajtós szekrény nagyságú szövőszéket pillantottam meg. A kert gyanúsan nagy volt, a fákon túl is még bőven kinyúlt, csuda tudja, milyen eszközei lehettek még. Kissé furcsálltam, hogy a város szívében ekkora kertre van helye és szüksége valakinek. Azt pedig még inkább, hogy egy szabómesternek ilyen környezetre van szüksége a munkához.

– Bocsássa meg kíváncsiságomat, de mi a célja a fáknak a munkájában? – érdeklődtem azt sejtve, hogy Nash rejteget valamit a fák között. Talán egy kissé gyanakvó volt hangvételem.

– Aren, maga új itt Leandriban? – kérdezte mogorván Nash.

– Körülbelül egy éve vagyok itt. Miért?

– Leandri országában fontos szerepe van a természetnek. Mindenütt. Maga hadvezér, ha minden igaz, és a Gyűlés tagja. Nem vezetett még csatát?

– Bevallom, még nem.

– Ezek a mai hadvezérek… – legyintett becsmérlően. – A Királyság nem olyan, mint a Pallade völgye vagy Ulysia. Látni fogja majd. Leandriban mindenütt hatalmas szerepe van a természetnek, még a hadvezetésnél is. A természet az emberek lelkébe ivódott. Táplál minket, és mi tápláljuk őt. Leandriban mindenki tiszteli, amit a természet nyújt nekünk. Csak nézzen körül a városban! Fák, fák mindenütt. Ráadásul amit mi építünk, csak fából, kőből meg agyagból épül. Semmink sincs, ha nincs a természet. Maga pedig engem akar kritizálni, amiért bevonom a természetet a munkámba.

Volt benne igazság, elég csak a városok belsejébe telepített fél erdőkre gondolnom. Viszont számomra ez az egész leand felfogás furcsa. Elvégre én egy északi, egy hercegségi nemes voltam valamikor, és gyűlöletet neveltek belém a leandok iránt.

– Bocsássa meg, ha megbántottam, nem a munkája minőségére célzok. Csak érdeklődök, hogy egy szabómesternek milyen segítséget nyújthat a természet.

– Selyemhernyók – fordult oda unottan Nash az egyik eperfa ágához, amelyen épp egy hernyó falatozott – Rátérhetünk a lényegre?

Meggyőzött az igazáról. Nem kotnyeleskedtem többet. Gyorsan összeszedtem magam zavaromból.

– Igen, persze. Nos, szükségem lenne egy olyasfajta… hadvezéri öltözékre… mi is a neve? Tudja, arra az előkelőre, amelyik nem olyan szörnyűséges, mint ami most van rajtam – mutattam a szakadt rongyokra, amelyeket épp hordtam. – Fontos, hogy a magasságomnak megfelelő legyen, és hogy gyorsan elkészüljön. Pár napon belül már kelleni fog, de ennek megfelelően is fogok fizetni.

– Aren, maga nem hadvezér, ugye?

Ez komoly sértés volt, rosszul esett, de a történtek után már nem igazán akartam felpiszkálni az amúgy is rosszkedvű szabómestert.

– A ruhám miatt, amely most van rajtam? Ezt csak futólag vettem fel. Tudja, a valódi ruháim megsemmisültek… mert leégett a házam. De nézze csak, ez cáfolhatatlanul hadvezérré tesz – orra elé nyomtam a kezem, amelyen újdonsült hadvezéri gyűrűm csillogott a napfényben.

Nash felhúzott ajkakkal simogatta borostás állát, és bizonytalanul bólintott.

– Legyen hát, készítek magának ruhát, hadvezér úr. Családjának színei?

Ettől ismét zavarba jöttem. Családi szín? Ezen még nem gondolkodtam. Egyedül a Styssos család világoskékje és feketéje rémlik, ahonnan apám kitagadott. Anya családjából nem emlékszem színekre.

Egy cseppnyi gondolkodást követően kinyögtem egy színt, amelyik eszembe jutott.

– Világos… zöld. Olyasmi, mint a hernyó. Kicsit hasonlít. De azért nem pontosan olyan, persze, csak hasonló.

– A mintázat színe?

– Nos, ami a legjobban illik hozzá. Ezt a maga szaktudására bízom, maga a szakember.

Nash megsodorgatta a bajuszát, és összehúzott szemekkel méregetett. Csalónak néz? De persze miért is ne nézne annak?

– A botját elhozta? Ahhoz alakítanám a stílusát a ruhának.

– A micsodát? Miféle botot?!

Ezzel végleg elsüllyesztettem hitelességem hajóját. Nash fújt egyet, mellkasára fonta karjait, majd köpött egyet.

– Aren, egy esélyt adok magának. Ad nekem két aranypénzt, és elkészítem a ruháját. Ha nem ad most azonnal két aranypénzt, nem engedem be ide többé.

Nem ért meglepetésként a hirtelen ultimátum, de ez az ár azért kifejezetten borsos… Szerencsémre volt ennyi megtakarításom, ki tudom őt fizetni. Azonban ha itt ilyen árak vannak, zsoldfizetésig éhen halok a Márványvárosban.

Előkotortam hát foltozott zsebemből mind a két fényes aranypénzt, aminek következtében először mosolygott rám kedvesen ez a törpe.

– Találkoztam már ennél nagyobb kihívással is, szó szerint! – gúnyolódott Nash. – Nem lesz gond. Jöjjön, leveszem a méreteit, aztán megbeszélhetjük, mikor viheti!

Egy biztos, Nash nem lesz a barátaim egyike az új életem során.

****

Bodza havának 17. napján izgatottan ugrottam vissza lovam hátára a frissen elkészült ünnepi gúnyával. Nash egy bőrtarisznyába tette, amely jól megvédi a ruhámat az út során a kanca által felkapott portól és sártól. Amikor először belepillantottam a tarisznyába, csak annyit tudtam kivenni a ruhából, hogy sárga színű. Meglepődtem, hiszen nem találkoztam még sárga öltözékű emberrel. Persze nem sok időt töltöttem még Leandriban, főleg Rasaelben, és még mindig nincs igazi képem arról, milyenek az országban a stílusok, milyen ruhákat hord az itteni nemesség.

A nap lekúszott már a házak mögé, halovány sugarai még épphogy utat találtak a tetők között. A márványból készült épületek ilyenkor mintha fénylettek volna a lassacskán szürkülő közegben. Káprázatos látvány volt, sokadjára is. Amikor először erre jártam, azt hittem, álmodom. A fene nagy bámulástól egyszer le is estem a lovamról.

A széles főutca a Márványváros falán keresztül a város főterére vitt, amely egy kiterjedt, kör alakú márványemelvény volt. Ez az emelvény sem szűkölködött – különféle mintázatokat és képeket ábrázoló vésetekkel volt díszítve minden létező felületén, ráadásul a közepén egy újabb emelvényen két embernagyságú, egészen élethű márványszobor állt. Egyikük a város és egyúttal a Királyság alapítójáról, másik pedig magáról Istenről lett mintázva. Különösen sokat elárul ez az ábrázolás a leand nép hitéről és eszméiről. Tisztelik Istent, de őt is pusztán emberként, velük egymagasnak és egyenlőnek ábrázolják. Ez a furcsa ellentmondás az itteni kultúrában egy, a gondolkodásukat meghatározó fontos elvvel függ össze, amit ezen a példán remekül lehet érzékeltetni – Isten felettünk áll, hisz mindennek meghatározója, de ő is egyenértékű velünk.

A főtér egyik oldalában volt a Gyűlés Tere, újdonsült munkahelyem. Kívülről úgy nézett ki, mint egy hatalmas színház Ulysiában, csak márványból. Ezzel szemben feküdt a lapos, széles Királyi Szék, amely, ha minden igaz, a mindenkori leand király otthona – ami tehát nem a fekete vár a dombtetőn. Ez a két épület gigászi méretével és döbbenetes részletességű építészetével elönt a jelentéktelenség érzésével. Az itt található épületek döntő hányada ugyanúgy márványból épült, de azok minden szempontból fakók ezen két műalkotás árnyékában. Igazán találónak éreztem a Márványváros nevet. Magam sem tudtam volna jobbat kieszelni.

Amikor hazaértem saját márványházamhoz, kikötöttem kancámat egy karóhoz, és sietősen beszaladtam átöltözni. A nap már nyugovóra döcögött, a báli mulatság elkezdődött. Késni fogok, de nem késhetek le mindent!

A házam lényegesen nagyobb volt, mint korábbi lakásom Kellejuban. Önmagában már az előszoba is megfelelő élettér lett volna egy házaspárnak is, de a házban elfért még egy lakószárny az emeleten, egy étkező kandallóval, valamint egy szolgálószárny is konyhával. Úgy tűnik, idővel még szolgálókat is fogok tudni alkalmazni. Ez aztán a sorsfordulat!

Az előtérből a lakószárnyba emelkedő lépcsőn öles léptekkel ugráltam felfelé, majd az aprónak korántsem nevezhető hálószobámba érve ledobtam a tarisznyát a széles kerevetemre. A ruhát kihúztam a bőrből, majd vetettem rá egy gyors áttekintő pillantást.

Hmm… meglepő!

Tulajdonképpen nem volt rajta semmi ízléstelen. Miután Nashben egy csavargó szélhámos benyomását hagytam, arra számítottam, hogy valamilyen úton-módon beletép a vitorlámba a munkájával. Ennek ellenére a ruha egészen kifinomultnak tűnt mind anyagában, mind szabásában, ránézésre nem sok kifogásolható volt benne.

Kaptam egy fehér színű, selyemből készült inget, amelyet aranyozott szálakkal helyenként cirádás motívumok díszítettek. Láttam már ehhez hasonló öltözéket előkelő uraságokon, és nyugodtan állíthatom, a mintázat mértéke és jellege nem érződik túlzónak. Nadrágom egyszerű, mintázat nélküli volt, sárga selyemből. Tartozott hozzá egy kemény fekete bőrszíj, amelyre kardot és tegezt lehetett akasztani, és végén aranyozott csat lógott. A legnagyobb ruhadarab egy, az ingemtől dúsabban díszített, sárga színű dolmány volt. Fekete szálakkal készült hímzés rá, különféle tekergő kígyókat és sárkányokat ábrázolt. Nadrágszíjtól nyakig kettesével feküdtek a fekete gombok, amelyekre viselőjük aranyozott hurkokat akaszthatott, hogy a dolmányt magára kösse. Végül tartozott az öltözékemhez egy széles, kemény karimájú sárga selyemkalap is.

Tartogattam magamnál egy csodálatosan szép szarvasbőr csizmát is, amelyet még édesanyámtól kaptam, réges-régen. „Ha hadvezér leszel, és sorsokról döntő csatákat vezetsz” – mondta, amikor átadta. Akárcsak egy másik életben lett volna… Bár csatát egyelőre nem tervezek vezetni, végre méltónak éreztem elővenni.

Felöltöttem hát új szerzeményem, és a szoba falán függő magas ezüsttükörnél megnéztem magam. Mintha Nash rajtam varrta volna össze, tökéletesen illeszkedett rám, anyaga elsőosztályú, és a sok darabja kifogástalan összhangot alkotott. Egy igazán komoly, előkelő és gazdag ember benyomását tette bennem a tükörképem. Csak a színe volt idegen szemeimnek. Nem törődtem vele, hiszen állítólag Leandriban szeretik a nemesek az élénk színeket.

Előhúztam egyik fiókomból a báli meghívót. Ezen rajta volt az időpont, amellyel tisztában voltam, és a cím, amellyel eredetileg bajban voltam. Hol lehet Harke főbáró úr rasaeli székhelye? Szerencsére nagybátyám itt járt a minap, és felvilágosított – az a hatalmas fekete vár a dombtetőn, az Harke főbáró székhelye.

Azonban nemcsak instrukciókkal, hanem egy bottal is ellátott Menarcas. Nash már említett valamiféle botot, de csak Menarcastól tudtam meg, hogy ez itt egyfajta úri kellék. Nemesi körökbe csak olyan léphet, akinek díszes, faragott botja van. Ennek pedig a története is rendkívüli.

Tudni kell, a leandok imádják a természetet, a fákat, és igyekeznek magukat körbevenni különféle fából készült csecsebecsékkel. A bot viszont külön kultusszal rendelkezik. Az eredete még az ország alapítójától, Rasaen Leandritól származik, aki faragott járóbotot használt. Azóta minden leand előkelő rendelkezik bottal, és ezt az eszközt bálokon, lakomákon, ünnepségeken veszik elő. A faragványok mindenféle jelentéssel bírtak – általánosan minél díszesebb egy bot, annál előkelőbb a hordozója.

Ami a nagybátyám meséjéből viszont különösen tetszett, hogy a bot egyfajta jelzés volt – sosem találtam volna ki – a verekedési szándék kinyilvánítására. Bizonyos faragványok a boton – ilyen volt a csont, a penge vagy a tövis – arra utaltak, hogy a bot tulajdonosa hajlandó verekedni. Ilyenkor szabadon meg lehetett ezt az urat környékezni, és fel lehetett kérni egy kiadós csetepatéra. Némely bot szándékosan olyan faragással volt ellátva, hogy a suhintásai minél jobban fájjanak. Igazán mulatságos.

Nos, Menarcas minden probléma nélkül eljátszhatta volna velem a tréfát, hogy egy tövisekkel ellátott botot ad nekem minden magyarázat nélkül, majd a ruhámhoz nem illő kék foltokkal térhettem volna haza. Ehelyett viszont egyetlen faragás díszelgett rajta – egy aprócska szarvasagancs a fogantyújánál. Ez egy finom utalás volt tőle édesanyám családjának címerállatára, a dámszarvasra. A boton szereplésének jelentését nem ismerem, de állítólag ettől még nem fogok bunyózni.

Összeszedtem hát a dolgaimat és minden bátorságomat, és megindultam első találkámra a nagy hadvezérekkel.

A várat egyáltalán nem volt nehéz megtalálnom, pláne úgy, hogy már számtalanszor néztem szembe vele. Amellett, hogy a város legmagasabb épülete volt, még egy magaslaton is feküdt, így nem is téveszthettem szem elől.

Izgatottan lépkedtem fel a domboldal meredek kövesútján a vár irányába. Soha nem voltam még olyan helyen, mint Rasael rettegett vára. Még ostromolni sem próbálták megépítése óta, azaz több mint három évszázada.

Útközben még megigazítottam ingem nyakát és nadrágszíjamat. Feltekintettem a még haloványan fénylő csillagokra, és láttam közöttük édesanyám csillagát. Nem férhetett kétség hozzá, hogy ez egy különleges este lesz.

Ahogy közeledtem, a fekete falakkal közrezárt kastélyból már kiszűrődött a hegedűsök és pengetősök muzsikája. A várkapunál szép létszámú őrség állt, akik sajnos nem ismerték fel Aren Cahagunt, a Gyűlés tagját. Nyilván, hiszen még senki sem ismeri. Ezért szépen bemutatkoztam, ahogyan azt illik, majd átnyújtottam a fegyvertelen őrnek a meghívómat.

Amíg éles szemmel vizsgálgatta a díszes papírost, én addig megfigyeltem Rasael várfalait. Valóban rendkívüli építmény volt, amelyet felhúztak erre a magaslatra. A gigászi magasságú fekete falak beleolvadtak a nap letűnése nyomán feltörekvő sötétedésbe a fáklyák lángja ellenére is. Tucatnyi ostromvédelmi bástya emelkedett az egekbe. Minden irányban lőrések, amelyek belsejében a derengő fényben alig észrevehető, de annál félelmetesebb vékony ágyúcsövek kukucskáltak kifelé. Egyvalami biztos – a bált külső erők nem fogják megzavarni.

Talán csak az öltözékem. Azzal ugyanis valami nem stimmel.

A fegyvertelen őrnek a meghívóm, majd a hadvezéri gyűrűm bemutatása, de még a díszes botom lóbálása után is gyanús voltam. Azt gondolta, a gyűrűt és a meghívót loptam, hogy tréfát űzzek a mélyen tisztelt vendégekkel. Végül azért átengedett, de a történtek mély karcolást ejtettek az egyébként szilárd önbizalmamon.

A kastélyt a kapu túloldaláról láthattam csak igazán. A falak nem zártak közre talán öt holdnál nagyobb területet, viszont ez a fővárhoz nem méltó terület is teljes egészében ki lett használva. A várfalakhoz képest a kastély még magasabb volt. Egészen elképesztő látványt nyújtott számomra. Akár öt-hat emelete is lehet. Kissé megilletődötten léptem be a kastély fekete inges alabárdosokkal közrezárt ajtaján, ahol már javában zajlott a rendezvény.

A kastély bejárata egy szűk folyosóra nyílt, ahol az emberek tömörültek, ezért nehéz volt rajtuk túljutni. Kivétel nélkül mindenki kifejezetten előkelő öltözékekbe bugyolálva iszogatott. A látvány nyugalmat adott, hiszen sokan közülük rikító színekben, főleg pirosban és annak árnyalataiban pompáztak. Így nem lesz olyan feltűnő az én sárgám. Feszültségem viszont még nem oldódott teljesen.

Az előtér folyosója után rögtön a bálterem fogadott, ahol elém tárult az esti mulatság.

Gyors hegedűzene dobta fel a hangulatot. Szülőhazámban mást szoktam meg, de nincs ellenemre a leandok zenei ízlése sem. A hegedű tipikusan leand hangszer, amit Ulysia a saját kultúrájának megőrzése miatt nem hajlandó átvenni. A vonók dinamikája viszont ugyancsak tetszett a lábaimnak, amelyeket nem fogok visszafogni! Miután ittam és ettem, természetesen.

Kellemes meglepetés volt, hogy az illatszerek, sültek és az izzadtság keveredett szagát leszámítva tiszta volt a levegő. Volt otthonomban a pipázók és szivarozók füstje bejárt mindent. A füst büdös és átláthatatlan szürkeséget képzett. Ha az ember beszélgetni kívánt, arcát jó közel kellett húznia a másikéhoz, hogy lássa, kivel is beszél. Itt ezzel ellentétben úgy fest, aki pipázni szeretne, ki kell menjen a szabad ég alá. Figyeltem, ahogy egy másik folyosón pipákkal – és persze italokkal – kezükben az urak vonultak kifelé.

Magasságomnak hála a betömörült vendégsereg széléről is egészen hamar leszűrtem, mit merre fogok találni. A hatalmas bálterem kellős közepén a magasból csüngő üvegcsillár urak és hölgyek táncait gyűjtötte maga alá. A terem egyik oldalában tucatnyi muzsikus játszott hatalmas beleéléssel, másik oldalában pedig felszolgálók sürögtek, akik sülteket, bort és frissen csapolt sört hordoztak a megjelenteknek. Milyen rég is volt, amikor utoljára söröztem! Olyan két-három hónapja egy kovácsmester megvendégelt egy korsóval a segítségért cserébe. Amikor meg utoljára lakomán jártam, azt felidézni is nehezemre esik már. Felkészülten érkeztem, hisz üresen hagytam ma a gyomromat. Ideje megtömni!

Első utam tehát a különféle ételektől roskadozó asztal felé tartott, de akaratlanul is Menarcas fehéredő szakállához vezetett. Csak azzal foglalkoztam, hogy ne zavarjam azokat, akik táncra perdültek, mégis rögtön Menarcas gondterhelt arcával találtam szembe magamat.

– Menarcas! – kiáltottam felé. Ha nem kiáltottam volna, a hangzavar elnyomja.

A nagybátyám látszólag unalmasan alakuló beszélgetéséből az irányomba fordult. Míg fordult, a szokásos lágy mosolyát mutatta. Amikor viszont már meglátott, hirtelen eltorzult az arckifejezése.

– Ah! Örülök, hogy megjöttél, Aren. Nem voltam benne biztos, hogy eljössz – mondta, miközben még rám nézni is nehezen sikerült neki. – Ahogy elnézem, adhattam volna több tanácsot.

Önbizalmam ekkorra már egy sáros tócsában feküdt. Valahol az alján.

– Bátyám, szeretlek, jobban, mint a tulajdon apámat, de ugyan mondd már meg nekem, mi olyan furcsa rajtam! A kapunál is úgy néztek rám, mint egy csavargóra, aki hadvezérnek öltözve csak a bendőjét jött teletömni… Jó, van igazság a dologban, ezt beismerem. De mindezt nem láthatják csak úgy, ránézésre!

– Nos tudod… a ruhád… Tulajdonképpen úri, kifejezetten elegáns… csak a színe…

Egyre kényelmetlenebbül kezdtem érezni magam a kényelmes ruhámban.

– Sárga! Látok itt hasonló színű ruhákat más urakon. Igaz, tisztán sárgát egyet sem.

Menarcas látványosan összeszedte magát egy apró fejrázással és mély levegővétellel.

– Leandriban a sárgának jelentése van. Annak idején a király bolondjai öltöztek sárgába, és ennek nyomán egyetlen előkelő sem választja családjának színéül. Ráadásul a sárkányok és kígyók ezen a dolmányon, tudod, ezeknek is jelentése van. A sárkány a hatalom, a kígyó pedig a hatalomvágy. A kettőt együtt ábrázolni maga a bolondozás.

A király bolondja… Nash mégis eljáratta velem a tréfáját.

– Jobban utána kellett volna járnom az urak öltözködésének. Tanultam ebből is. Drága volt a tanulópénz.

– Ne bánd, Aren öcsém! Elsőre úgy látom, a vendégek elnézőek a ruháddal. Ez egy ősi história, már pár évszázada kikopott, és ezzel együtt az előítélet is folyamatosan kopik. Talán még úgy is felfoghatják, hogy gúnyt űzöl a hatalomból. Ez nem feltétlen rossz üzenet.

Mindezt igazán meg sem hallottam. Belül sirattam azt az izzadtságos munkával gyűjtött két aranypénzt, és átkoztam bizonytalanságom a szabómesternél.

– Hogy kellett volna ruhát varratnom? Milyen színt választhattam volna? Vinnem kellett volna magammal ezt is, nem igaz? – nagybátyám arca előtt ráztam azt az ostoba faragott botot, amelynek jelentéséről szintén alig tudok.

– Jellemzően az itteniek a családjaik címere alapján öltözködnek. Minden nemes családnak megvan a címere, a címerüknek háttérszíne, jelképe vagy jelképeik vannak. Gyakran a háttérszín az öltözködésük alapszíne.

Ulysiában hasonló a helyzet. Édesanyám családja, az ulys Cahagun, egy fekete dámszarvast ábrázoló címert lobogtat, amely egy sziklára támasztja mellső lábait. A háttérszínére nem emlékeztem. Ott nem volt mindennapos az úri viselet, kizárólag esküvőkön és temetéseken öltöztek ilyesféle ruhákba. Ezekből pedig igencsak keveset láttam szülőhazámban.

– Nem tudtam, hogy családunknak mik a színei. De mégis, hogy jelenhetnék meg Cahagun színekben?! Az ulys család!

– Épp ez az, öcsém! Légy oly kedves, hozz ennek a fiúnak egy korsóval! – Menarcas intett egy épp arra tekergő szolgálólánynak, majd megfogta a vállam, és úgy folytatta. – Én is ulys Cahagun voltam, míg úgy nem döntöttem, hogy leand Cahagun leszek. Nevem nem változott, de lényem igen. Te is most már Aren Cahagun vagy, a leand, nem pedig az ulys. Sajnos, vagy szerencsére, nem vagy abban a helyzetben, hogy már választottam volna ennek a családnak címert. Így két lehetőséged van; tisztednek megfelelően a király hadvezére vagy, felöltheted Leandri és a király színét, a fehéret, avagy nemes módjára előállsz egy leand Cahagun-címerrel. Ruhád után úgy gondolom, célszerű lenne sárga háttérrel fekete jelképet alkotni. A sárkányt vagy a kígyót viszont nem tanácsolom.

– Tehát vagy varratok újabb vagyonért más színű öltözéket, vagy kitalálok egy új Cahagun-címert? Ez nem fog komoly fejtörést okozni.

Ahogy ott beszélgettem nagybátyámmal, közben folyamatosan fürkésztem a nagyurak pillantásait, hogy találok-e bennük megvetést, gyűlöletet, szégyent vagy bármilyen érzést irányomba. Ez viszont a kapunál álló őr óta egyáltalán nem volt jellemző. Ez kölcsönzött némi nyugalmat. Fájó még a gondolat is, hogy ezt a drága ruhát csak úgy félredobjam, így valószínűleg utóbbi lesz az én megoldásom.

Közben pedig megérkezett a korsó, tele a frissítő sörrel. Rögtön három-négy öblös kortyot gurítottam le, és elégedetten sóhajtottam. A korsó tartalmának fele el is tűnt.

– Mint aki egy napja nem ivott semmit! – nevetett Menarcas – Amint végzel ezzel a keserű nektárral, hozzáláthatsz a mulatsághoz. Ez egy nagyszerű alkalom lehet neked, hogy megbarátkozz a Gyűlés és a Nagytanács tagjaival. Ismerd meg Karrét, Leilint, az én kedves tanácstársaimat, vagy ha igazán merész vagy, a bárókat is megkörnyékezheted. Javaslom például Alcasen urat, Tengermellék báróját, vagy Evaint, Élmező báróját. Még sorolhatnám. Ismerkedj össze a nagyobb nevekkel!

Fondorlatos egy ember ez a Menarcas. Kikéri nekem a sört, hogy jól ellazítson, aztán belevinne engem a sűrűjébe rögtön. Bizonyára komoly hasznot kovácsolhatnék egy jó kapcsolatból, mondjuk, ezzel az Alcasen báróval, akárki is legyen az. Nekem viszont nem igazán volt ínyemre az enyelgés befolyásos emberekkel. Ehelyett egy jobb ötlettel rukkoltam elő.

– Nos, ez akármennyire is remekül hangzik, először meg akarom tömni ezt itt – hasamra csaptam. – Ráadásul, amióta beszélgetünk, tekintetem elkapott egy-két szép kisasszonyt is. Nem kívánom megbántani Alsen főbárót vagy kicsodát, de a hölgyek társasága csábítóbb – mondtam, majd ivás közben a korsó mögül még kacsintottam egyet.

– Ah, te fiatal csődör, persze, hogy is érdekelne téged néhány öregember… Öcsém, errefelé rengeteg szépséges leány van – Menarcas lelkesítően vigyorgott. – Rasael híres a nők szépségéről. De óvjon téged királyunk, hogy Roussin lányát megközelítsd!

A végét úgy mondta, mintha magáról a halálról beszélne. Szinte még bele is sápadt. Hűha!

– Nem értem, miért? – kérdeztem, hiszen még hallásból sem ismertem Roussint, így esélyem sem volt megfejteni Menarcas gondolatmenetét. – A ruhám az oka?

– Az egyik, ha nem a legkapósabb finom női kéz Leandriban. Rengeteg kérője van, veszélyes és konok kérők, köztük maga Harke is! Épp vele beszélget. Gyere közelebb, megmutatom ki ő, hogy aztán barátot csinálj belőle, ne pedig ellenséget.

Menarcas egy daliás ifjú úr felé mutatott a táncosok kavalkádján túl. Aranyszőke haja volt, mosolygós arcán csak úgy villogtak fehérlő fogai. Kerek, világoszöld szemei ártatlanságot vittek erős, vonalas arcára. Állát csupaszra borotválta, talán még szemöldökét is megigazította, hisz egyforma volt. Rendkívül elegáns öltözéket viselt, fekete, ezüsttel hímzett inget és nadrágot. Kalapja, amelyet akkor épp kezében tartott, szintén fekete volt ezüstlapokkal gazdagon díszített karimával. Övét szintén ezüstlapok ékesítették. Izmos vállain csak úgy duzzadt előkelő, úri selyeminge. Csupán a testtartásából is látszott, hogy íjászkodik.

Harke viszont sokkal kevésbé érdekelt, mint az a lány, akivel beszélgetett. Nem láttam még korábban, de egyetlen pillantás elég volt, hogy tekintetem rajta ragadjon. Az első dolog, ami feltűnt nekem, a gyönyörű hullámos derékig érő mézszőke haja volt. Úgy bámultam, mintha a végtelenségig sem unnám meg. Nem is hiszem, hogy szépségével könnyű lenne betelni. Pedig még csak hátulról láttam!

– Harke befolyásos ember? – kérdeztem, miközben gyakorlatilag nem is érdekelt.

– Harke Arise egyike a hat leand bárónak. Annyira befolyásos, hogy könnyedén megengedheti magának, hogy főbárónak hívja magát, pedig nincs is ilyen titulus. Az Arisék, pontosabban Emren Arise óriási vagyonát örökölte. Kezében van Leandri területeinek jelentős hányada, ahogy ez a vár is a főváros szívében. Nem mellesleg pedig toronymagasan esélyes a király székére.

Ezzel Menarcas megpróbált figyelmeztetni, hogy ne csináljak semmi butaságot, de képtelen voltam meghallani. Mondókája közben ugyanis Harke letette a szárnyakat és kígyókat ábrázoló botját, kezébe kapta bosszantóan hosszú pipáját, és helyi szokásnak megfelelően kivonult a kastélyból, hogy néhány szintén feketét viselő társával együtt dohányozhassanak. Pár pillanat, és a lány a tánctér felé vitte tekintetét a válla felett. Ekkor láthattam először meseszép arcát.

– Öcsém, figyelsz te egyáltalán rám?

– Nem, Menarcas. Kérlek, bocsáss meg!

Szemem sarkából láttam, ahogy nagybátyám vigyorogva fejét rázta, majd legyintett.

– Tulok!

Továbbra sem tudtam levenni szemeim annak a bizonyos Roussin nevű úrnak lányáról. Arcának vonásait mintha szobrászok alkották volna meg. Mandula alakú kék szemei egy finom, vékony orr határában feküdtek. Ajkai vörösek voltak és teltek. Sötétre festett, hosszú szempillái pedig csábító fuvallatokat lökdöstek irányomba minden egyes pislantásával.

Aztán valahogy, Istennek hála, tekintete találkozott az enyémmel. Szívem olyan dobogásba kezdett, amit még aligha tapasztaltam. Mosolyra fakadtam, önkéntelenül, és…

… egy mosolyt kaptam vissza! Az a mosoly, az a gyönyörű, fehér mosoly!

Nekem ennél nem kell több! Lezúdítottam a söröm maradékát, majd szegény nagybátyámat használtam asztalnak, amikor kezébe nyomtam az üres korsót a botommal egyetemben.

– Sajnálom, de képtelen vagyok nem megtenni! – suttogtam Menarcas fülébe, majd sietős léptekkel megindultam a lány felé.

Szerencsétlen Menarcas mit gondolhatott ekkor, pusztán pillanatokkal azután, hogy óva intett az ilyesmitől? Talán azt hihette, irigy vagyok Harke óriási hatalmára, és ezért megpróbálok úgy cselekedni, mint ő. Ez nem is állhatna messzebb a valóságtól. Meg kellett ismernem azt a lányt, annak a bizonyos Roussinnak a lányát.

A gyönyörű hölgy egyedül ácsorgott vállával a falat támasztva, néha félmosolyával megtisztelve engem, máskor merengően eltekintve. Már pusztán a gondolat, hogy egy ilyen csoda egyedül van egy mulatságon, cselekvésre szólít.

Tiszteletteljesen, de ellentmondást nem tűrően nyomakodtam át a vendégeken. Úgy éreztem, hasznát vehetem a Kelleju főutcáján szerzett tapasztalatomnak. Tekintetem csak rövid pillanatok erejéig vettem le a szőke lányról. Ahogy közelítettem, egyre több tárult elém karcsú, nőies alakjából. Vállától a földig zuhant égszínkék estélyi ruhája, amely helyenként olyan vékony anyagból készült, hogy haloványan bőrét is mutatta. Azért igyekeztem figyelmem oda terelni, ahova való.

Amikor odaértem elé, egy hosszú pillanatig még csendesen figyeltem mélykék szemeit. Alacsonyabb volt nálam, nagyjából vállamig ért, de tekintetében semmiféle alárendeltséget nem éreztem. Tág szemekkel, csak rám összpontosítva várta mondandómat. Szívem zakatolt, majd végül megszólítottam.

– Hölgyem, lenne kedved egy táncra? – kértem fel őt illedelmesen megdöntve a hátam.

Úgy éreztem, mintha arcát figyelve egy könyvet olvasnék. Homlokán volt néhány apróbb redő, de azok a kérdésem után teljesen kisimultak. Halántékát enyhén megbiccentette, így hullámos haja arra az oldalra omlott. Ezúttal nem mosolyodott el, csak egy apró, de teljesen tiszta mosolyránc jelent meg szeme alatt. Barna íves szemöldökét pedig egy leheletnyit feljebb húzta.

Közben pedig éreztem, hogy ő is ugyanígy fürkészi arcom.

– Természetesen! – mondta kisebb szünetet követően, majd odanyújtotta hozzám Leandri legkapósabb kezét, hogy táncba vigyem.

Alig hittem el, ami velem történik! Gyengéden megfogtam a puha kezet, és azzal a lendülettel már húztam is magammal a tánctér irányába.

Sok lánnyal táncoltam már életemben. Volt köztük olyan is, aki szépségében talán-talán a közelében járt mostani táncpartneremnek. Belül viszont olyan üresek voltak, mint egy férges dió. Legtöbbjüket egy nyavalyás tánc után ott is hagytam. Ő viszont az első pillantástól kezdve más volt. Éreztem valami egészen különlegeset minden mozdulatában, minden pillantásában. Úgy figyeltem rá, hogy minden mást elfelejtettem a világon. Nem pusztán a szépsége, a lénye is azonnal magával ragadott. Sosem éreztem még ilyet azelőtt.

Kimondottan jó táncos volt, engem is meglepett. Iarában csaknem minden bálon megfordultam, és általában unatkoztam a partnereimmel. Most viszont a hegedűk minden zendülésére léptünk egyet. Tekintetünk pedig szinte végig összefonódott. Lendületes, mégis érzéki táncot lejtettünk.

Amikor elült a hegedűk irama, mi is engedtünk a tempóból. Ekkor, a lassabb tánc közben, megragadtam az alkalmat egy kis csevegésre.

– Azt hiszem, illene bemutatkoznom, hogy kegyed legyen az első, aki megismer Rasaelben. Aren vagyok – mutatkoztam be neki meleg mosollyal, várva, hogy megtudhassam az ő nevét is.

– Nemcsak vakmerő vagy, de még jól is táncolsz, Aren – felelte, és lengén átpördült kezem alatt.

Vakmerőség? Nos, igen, minden bizonnyal az, de enni még nem volt alkalmam, sörözni pedig már igen, és ilyenkor számomra nem léteznek határok.

– Nem volt szerencsém sok jó táncoshoz – folytatta partnerem. – A kérőim többsége megveti a táncot.

Ezt nem hagyhattam válasz nélkül. Finoman közelebb húztam derekánál.

– Én nem lehetek a kérőd, hiszen még a neved sem tudom.

– Ó, én buta – kuncogott, és még közelebb húzódott hozzám, hogy a fülembe tudjon suttogni. – Az én nevem Thiera.

Thiera…

Szemei csillogtak, ahogy utána rám nézett. Mondandójuk volt. Azt mondták, csináljam csak tovább, akármit is csinálok, jó áramlatot fogtam. Adja Isten, hogy valóban így gondolja!

– Nem hittem volna, hogy lesz még olyan, aki táncba visz, persze Harke-on kívül. Senkinek sincs bátorsága hozzá. Főleg itt!

– Hisz a tánc az csak tánc. Bárki megteheti. Azért van a muzsika, azért van az alkalom.

Amilyen kicsit fordította el tőlem ezután az arcát, ez a mozdulat éppoly beszédes volt.

– Igazad van.

Csak két szó, de mondandójukban sokkal több volt. Csalódás. Testbeszéde szinte felkiáltott: „Hogy jelenthet csupán ennyit neked?!”

Hihetetlen összhangot éreztem kettőnk között. Szinte minden rezdülését éreztem, és úgy vélem, ő is érezte az enyém. Igazi érzelmi vihart éltem át ezekben a percekben. Hibáztam, és ez nem az az alkalom, amikor ezt megengedhetem magamnak. Van valami olyan megfoghatatlanul egyedi Thierában, amit nem engedhetek elveszni!

– A tánc önmagában valóban nem hordoz súlyt. Amit viszont veled érzek, ezt a leírhatatlan érzelmi tűzijátékot… ezt nem váltja ki belőlem senki más.

Thiera ekkor visszafordította felém arcát, mélyen a szemembe nézett, és hófehér fogait megvillantva elmosolyodott. Ekkor szerettem bele.

2 – SÁRGA KALAP

Thiera abbahagyta a táncot, megszorította a kezem, és elindult velem a kastély kijárata felé. A félelem magja kezdett csírázni bennem, amikor a részegítő élményből egy pillanatra magamra eszméltem. Lelki szemeim előtt Menarcas megvető arcát láttam. Érthető is volt, hiszen tanácsa ellen cselekedtem. Tanácsait nem a levegőnek osztogatja!

Ugyanakkor azt is éreztem, hogy ez egy életre szóló élmény. Sosem volt még részem ilyen érzésekben. Vajon ilyen az, amit a kifejezetten szerencsések éreznek, amikor megtalálják szerelmüket? Vajon Thiera is érzi azt, amit én? Vagy meg fogom bánni, amit teszek?

Mindez viszont abban a pillanatban nem számított, ami történt, megtörtént. Összeszedtem nyugodtságom és önbizalmam, és mentem a csodálatos lánnyal.

De… merre is megyünk tulajdonképpen? Első gondolatom az volt, hogy Thiera bemutat majd Harke-nak vagy akármelyik másik kérőjének, hogy próbára tegyen. Aztán az a valaki szépen betöri az orromat, hiszen riválisa vagyok Leandri legkapósabb kezéért.

A lány szándéka nem ez volt. Már az esti, hűvös szellő simogatott minket a kastély kapujában, amikor megállt, és bizalmasan a fülembe suttogott.

– Elviszlek a kedvenc helyemre. Remélem nem terveztél a bálon maradni.

– Enni még nem tudtam. Van azon a kedvenc helyen sok finomság?

Tényleg nem ettem még, és farkaséhes voltam, de ez cseppet sem zavart akkor. Széles mosolyomból a szavaim ellenére is tudta, hogy nem bánom, ha megszökünk együtt valahová, ahol kettesben lehetünk. Nem is tétovázott, megindult kezében szorosan az én kezemmel.

Nem tudtunk észrevétlenül kisurranni, sőt az épp pipáját szívó Harke főbáró is meglátott bennünket, ahogy a várkapu felé sietünk. Amikor csak egy pillanatra a fáklyák lángján megcsillanó szemeibe néztem, láttam bennük a zölden égő gyűlöletet. Egy épeszű ember ennek láttán talán fékezné a lovakat. Thiera viszont rá sem hederített, így én sem.

A vár egyik oldalában egy kisebb erdő terült el. Mindössze százlépésnyire volt a vár kapujától, így gyorsan odaértünk. Furcsa ez a Rasael, hogy még a káprázatos Márványváros belsejében is találunk erdőt.

Az erdőbe beérve Thiera lassított léptein, és végre mellé értem. Eddig csak húzott maga után, mint egy szamarat. Mulatságos látvány lehetett kívülről, persze, ha a közönséget nem Harke-nak hívják.

Ilyen késő estén nem sok fény szűrődött be az erdőbe, épphogy ki tudtam venni lábaink körül egy ösvény határvonalait. Csizmám alatt apró kavicsok egyenetlenségét éreztem. Minden lépésnél hangosan csikorogtak. Thiera félcipője nem ilyen körülményekre lett kialakítva, ezáltal lassabban is haladtunk.

Rövid sétát követően a lány körbenézett, és amikor úgy gondolta, nem hallhat már meg minket semmi és senki, hozzám szólt.

– Érzelmi tűzijáték. Kifinomult megfogalmazás.

Ebben a néhány szóban is sokkal több rejlett, mint amennyit a szavak jelentettek. Azt sugallta, hogy ő is érezte ezt, bármi is legyen ez az eufória. Kimondani viszont nem fogja. Büszkeséget éreztem a szavai mögött. Tudja, milyen értékes, és nem adja át magát ennek az érzésnek ilyen egyszerűen. Nem is kívántam büszkeségét feszegetni.

– Most találkoztam veled először, Thiera, és azonkívül, hogy ilyen érzéseket tudsz kiváltani belőlem, még szinte semmit sem tudok rólad.

A sötétben arcát nem láttam, de éreztem, ahogy melegebb lett kezének érintése. Tenyerét még inkább az én tenyerembe csúsztatta.

– Mire vagy kíváncsi, Aren?

– Arra, hogy ki lehetsz. Például, hogy mivel szereted az idődet tölteni.

– Madarakat tanítok. Postamadarakat, egészen pontosan.

Egyre jobban kezdem megismerni a leand életfelfogást. A természet szorosan összefonódott minden egyes itt élő ember életével.

– Családi hagyomány – folytatta Thiera halkuló hangon. – Az én édesanyám, akárcsak az övé, madarakkal foglalkozott. Kötelességemnek éreztem, hogy én is kitanuljam a mesterséget. Általában csak egyetlen madárral foglalkozom egy időben, de azzal rengeteget. Amíg meg nem tanulja teljesen a feladatát.

Csodálatos, hogy így megnyílt előttem, ilyen hamar. Erre nem is számítottam.

– Ez bensőséges, és megosztottad velem. Pedig még alig beszélgettünk.

Ahogy kezdett szemem hozzászokni a homályos sötétséghez, egy bús félmosolyt véltem felfedezni az arcán.

– És te, Aren, a táncon kívül mivel szoktad becses idődet tölteni?

Hazámban még igazi szoknyapecér voltam, de ez az énem zátonyra futott, amikor elűztek onnan. Azóta nem táncoltam, sőt nem is foglalkoztam a szebbik nemmel. Egyre inkább az vált fontossá számomra, hogy életben tartsam magam, és mindenáron pénzt szerezzek. Bár Thiera nem is tud róla, ezzel a kérdéssel jócskán belém talált. Ennek ellenére persze szívemből, őszintén válaszoltam neki.

– Hosszú ideje veled táncoltam először. Több mint egy éve talán. Manapság rengeteg különféle dologgal szoktam foglalatoskodni. Kedvenc eszközöm a kalapács. Mindent szeretek kalapálni, ami kalapálásra szorul. Tudod, levezeti az emberben felgyülemlő dühöt, szorongást, fájdalmat, egyszóval minden rosszat. A kellejui bárói istálló egyik ólajtaját úgy odakalapáltam, hogy azt nemhogy egy ló, de Isten sem szedi ki onnan! Ha egy nap valami oknál fogva felgyülemlik benned az ellenérzés, próbáld ki!

Rettentően furcsa érzés árasztott el, ahogy Thiera nevetni kezdett. Végig igazat mondtam, és bárki számára, aki meglát engem báli selyemöltözékben, ezeket a szavakat hallva bolondozásnak gondolná. De Thiera… ő valahogy tudja, hogy szívemből beszéltem. Valami egészen hihetetlen kapcsot éreztem közénk épülni. Érezzük egymás rezdüléseit.

– Annak a lánynak is ezt mondtad, akit tegnap szédítettél, nem igaz?

– Nehéz visszaemlékeznem olyan régre, de azt hiszem, akkor más mesével álltam elő.

Akkor pedig mindketten nevettünk. Csodálatos volt. Tudtuk mindketten, mikor viccelünk, és mikor beszélünk komolyan. Mint két folyó, amely egy ütemben hullámzik.

Ezt követően egy darabon csak csendben mentünk egymás mellett, a csaknem teljes sötétségbe boruló erdei ösvényen. Közben pedig tudatosult bennem, hogy mindvégig fogtuk egymás kezét.

– Honnan jöttél, Aren? – törte meg egyszer csak a csendet Thiera.

– Nos… Erről nehéz beszélnem. Tudsz titkot tartani?

– Ahogy megbízok benned, és megmutatom neked rejtekhelyem, ahol elbújhatok a világ elől, úgy te is megbízhatsz bennem.

Kicsit még húztam az időt, rugdostam az ösvény porát és kavicsait szarvasbőr csizmámmal, de végül belekezdtem.

– Nem vagyok leand – kezdtem a lehető legjózanabb komolysággal. – Csak rövid ideje, úgy egy éve érkeztem meg Leandrira, és csak Menarcas jóvoltából juthattam be a Gyűlésbe. Menekülnöm kellett otthonomból, Ulysiából. Mindeddig csak alkalmi munkákból éltem, és úgy kerestem kenyeremet. Bujdostam, az életemért küzdöttem. Akit most látsz úri hacukában, az csak egy szerencsével bőszen áldott, de szegény ifjú.

Thiera testbeszédében – amennyi látszott belőle – együttérzést véltem felfedezni. Nem volt benne kétely, nem furcsállta történetem. Isten tudja miért, de elhitte, amit mondok. Remélem mélyen legbelül azt is érezte, hogy hazámból nem azért üldöztek el, mert egy gazember vagyok.

– Tudtam, hogy nem vagy leand. Ugyan a neved „-en” végződésű, mint sok leand névnek, de akkor sem lehetsz leand. Ez a ruha, amit viselsz, a hazádnak stílusa?

Ettől a kérdéstől egy vaksötétben is világító arcpírt kaptam, amitől nevetésre derült. Ez abból a pillanatnyi levertségből, amit a visszaemlékezés okozott, azonnal felvidított.

– Szóval átvertek, igaz? – igazította meg széles kalapomat jókedvűen Thiera. Azt hiszem, gyakran szavak sem kellenének, hogy megértsük egymást.

– Lehet. A szabó, akinél a ruhámat szabattam, nem talált igazán szimpatikusnak. Mellesleg elég alacsony is volt, és amikor mellettem állt…

Thiera angyali kacagása szakított félbe. Könnyedén megnevettetem őt. Újra és újra olyan érzések törtek fel bennem, amilyenek eddigi rongyos életemben sohasem.

Röviddel később letértünk az ösvényről, és Thiera egy bokrokkal határolt, keskeny helyen vezetett át. Ez azt jelentette, közel vagyunk ahhoz a helyhez, amelyet annyira kedvel. Ezt az is jelezte számomra, hogy az addig tompán hallható békakuruttyolás egyre hangosabbá vált.

– Itt is vagyunk – jelentette ki Thiera, és szembefordult velem.

Ötletem sem volt, mi fog történni. Ahogy megismertem, Thiera nem fog rögtön első találkánk során pajzánkodni velem, ezt én sem tartanám méltónak. Akkor pedig miért hozott ide, vagy mi ez a hely? Hagyta, hogy összezavarodjak, és csak utána húzta el a mellettünk lógó füzek lombját.

A szabad utat kapó hold fényében egy apró tisztást pillantottam meg. Vadvirágos mező volt, oldalán tölgyekkel és füzekkel. Közepén egy kicsi tavacska terült szét kövekkel és nádakkal határolva. A tó vizéből varázslatosan verődtek vissza a csillagok, valamint a hold ezüst kiflije.

– Királyom, kegyelmezz! – sóhajtottam a látványtól, ahogy az Leandriban szokás. Ezt a helyet sokkal hívogatóbbnak találtam, mint a nagyvilági fekete kastélyt, amelyet hátrahagytunk.

– Ez lenne az. A hely, ahová visszavonulok, ha egyedül szeretnék lenni. Mivel a kérőim nem tudnak erről a helyről, csak ide tudok menekülni előlük – mosolygott rám Thiera.

– Tulajdonképpen mi is az oka annak, hogy nekem megmutattad ezt a helyet?

– Furcsának tűnhet, de szinte soha senki sem oszt meg érzéseket velem. Mindenki csak a tárgyakban, a tényekben él. Amint megnyíltál nekem, tudtam, hogy te különleges vagy, Aren – felelte szelíden, majd átkarolta vállamat, és ismét táncra perdültünk. A muzsikát ezúttal a tücskök hegedűje és a békák éneke adta lábunk alá.

****

Együtt kifeküdtünk a hold világította mezőn, kéz a kézben. Aren és én.

Oly sokszor találkoztam már a történettel, Rasael és Leandri alapításával. A tölgy, amely azóta is jelképezi az országot, akkor vált alapjává a Királyságnak. Rasaen Leandri, az első király nevéhez fűződik, aki saját neve után nevezte el általa alapított városát, majd a nép az országot is róla nevezte el.

Nyelvünkben a leanda tölgyet, tölgyerdőt is jelent. Az első király azért kapta ezt a nevet, mert a legendák szerint egy tölgy hajtásából született. Gyönyörű, erős férfi volt, éppen olyan barna hajjal, mint egy tölgy makktermése.

Azóta kiemelkedő jellemvonás leand férfiaknál a világosbarna haj. Azt mondják, az igazi leandok Rasaen Leandri leszármazottjai, ezáltal csak ők hasonlítanak rá. Az ilyen férfiaknak pusztán a megjelenésük is tiszteletet parancsoló volt.

Aren is ilyen volt.

Egyenes vonalú állkapcsát apró barna borosta szegélyezte. Vékony ajkai ravaszságot kölcsönöztek finom arcának. Szemöldökei vékonyak, alatta pedig zöldelltek szemei, két csík, akár egy farkasé. Az arca néhány vonásában ugyancsak Harke-ra hasonlított. Még az orra is ugyanolyan keskeny. Kalapja alól viszont hosszúkás világosbarna haj kukucskált.

Ahogy a bálon felém sietett, már első látásra megfogott az alakja. Tipikusan olyan férfi, akikről a hősi legendákban lehet olvasni. Magas és erős. Széles vállai játszva felkapnának engem. Hasán nem ütött gömböt a mértéktelen evés-ivás, mint sok nagyságos uraságnak. Lábai mint két pillér, nem a satnya ifjoncokra emlékeztettek. Szerintem egykoron íjászkodhatott, ha mostanság nem is. Az íjászoknak különösen erős az ölelésük. Arenére is igazán kíváncsi vagyok.

Ha valaha láttam olyan férfit, akit képes voltam összeegyeztetni azzal a leírással, amely a legendákban az első királyról szól, akkor Aren az. Selymes világosbarna haját kissé hosszabbra hagyta, hogy a homlokát is fedje. Karjaiban és vállaiban komoly erő lakozhat. Amikor azonban a kezem fogja, ez az erő a legfinomabb érintéssé válik. Az újjászületett Rasaen.

Mégsem leand. Nem volt enyhe akcentusa sem, a neve és kinézete pedig egyaránt arról tanúskodott, hogy a Királyság szülötte. Pedig nem, és ezt egészen azóta éreztem a zsigereimben, hogy a zöldellő szemeibe néztem.

A rövid elmélkedésem befejezve megszólalt a fiú.

– Tudod, a csillagokból is látszik, hogy különleges ez a nap.

A mező felett megtisztult az ég a fák koronájától, és felhők híján a csillagokat is látni lehetett. A csillagokhoz egyáltalán nem értettem, sosem tudtam olvasni belőlük, de mindig is csodáltam őket.

– Nekem ugyanolyannak tűnnek, mint tegnap voltak – feleltem magyarázatot remélve.

– Pedig nem. Néhány csillag csak olykor tűnik elő, amikor jelezni akarnak nekem valamit. Tudod, rengeteg alkalmam volt a csillagokat megfigyelni, amikor a szabad ég alatt töltöttem az éjszakáim.

Nosztalgiában ázva ragyogott mosolya a holdfényben. Aren számomra egy rejtély. Igazán érdekes múltja lehet az alapján, amit elmondott magáról. Vajon mi miatt üldözték el a hazájából? Hogy tudott így talpra állni? Honnan veszi ezt az elképesztő magabiztosságot, hogy odajöjjön hozzám tetőtől csizmáig sárgában?

Olyan sok kérdésem lenne! De úgy érzem, ezt a csodát hagynom kell, hogy szépen lassan bontakozzon ki.

– Biztos várnak már rád a bálban – Aren felült. – Ideje visszamennünk.

Bár semmi kedvem nem volt elszakadni legújabb, és gondolhatom nyugodt szívvel, legkedvesebb kérőmtől, valóban ez lenne a legjobb. Apa biztosan aggódik értem.

– Igazad van – feleltem, és Aren kezébe kapaszkodva felálltam.

Nem akartam elsietni a dolgot. Aren igazán különleges férfinek tűnik, de szeretném jobban megismerni, mielőtt beleélném magam. Ha tényleg olyan csodálatosnak ismerem meg, mint amilyen első látásra, talán ő lesz a férjem.

Hirtelen észhez kaptam… Királyom, kegyelmezz, micsoda? Aren már első találkozásunkkor a házasságra terelte a gondolataim!

Amikor táncoltunk, és elértük a csúcspontot, szívem helyett az eszemre kellett hallgatnom. Ahogy Aren térdén és hosszú karján hátradőltem, arcunk egész közel került egymáshoz. Tökéletes pillanat lett volna, hogy megcsókoljam. Olyan vonzó férfi! De korántsem jött még el az ideje.

Megindultunk visszafelé Arennel a sötét erdei ösvényen. Arcán feltűnően tündökölt a boldogság, amit egy pillanatig sem rejtegetett. Habár sok emberrel találkoztam már, és sokkal táncoltam közülük, egyiküket sem értettem meg ilyen könnyedén, mint Arent. Nem találok rá magyarázatot, de ő minden kétséget kizáróan más.

Már az első pillantástól olvastam az arcáról az érzéseit. Amikor bevallotta nekem, hogy a hazájából elüldözték, több érzékenységet mutatott, mint más emberek egész életükben. A férfiak a keménység és büszkeség álarca mögött gyakran megölnek minden érzelmet. Ő viszont nem.

Szerettem volna sokkal jobban megismerni. Azt akartam, árulja el nekem a múltjának minden részletét, hogy került pontosan erre a bálra ebben a sárga selyemruhában, de nem kértem meg rá. Idővel mindent el fog mondani, ha fontosnak érzi. Az ilyet nem szabad sürgetni. Ami közöttünk alakul, azt hiszem, megérdemli az időt.

Ahogy sétáltunk csendben, gondolataimba gabalyodva, kéz a kézben a vár irányába, Aren hirtelen megrántotta a karomat. Először rosszulesett, de hamar megbocsátottam, amikor hátranéztem. A gyenge csillagfényben két banditát látott, és ösztönösen magához szorított, hogy megvédjen.

Voltak ugyan banditák a Márványvárosban, főleg éjszaka. De ezen a helyen rettentő furcsa banditával találkozni. Mintha csak a tekintetünkre vártak volna, egyikük vállon taszította a másikat, mire az felemelte íját. Nem kétséges, hogy nyíl is feküdt az idegén.

Aren földbe gyökerezett lábakkal állt, és a hátához szorított. A testével védelmezett.

Belerendült a szívem, ahogy egy éles süvítés rezgette meg a levegőt nem messze tőlem, amit egy reccsenés követett a hátam mögött. A vérem is megfagyott. Aren viszont nem tétovázott, felkapott, és öles léptekel menekülőre fogta.

Miközben rohant velem az erdőből kifelé, öléből megláttam a közelünkben elrepülő nyíl nyughelyét. A szerencse mellénk állt… mindössze Aren sárga kalapját találta el, és egyenesen egy fa törzséhez szegezte.

Hosszú lábaival ugyancsak gyorsan futott, így hamar elértünk az erdő széléhez. Ennyire közel már nem merészkedhetnek, látótávolságba került a várfal. Hátratekintettünk, és sejtésünk beigazolódott. Már nem lehetett látni a banditák halovány körvonalát.

Aren hamarabb nyugodott meg nálam. Az első dolog, ami eszébe jutott, a lelkiállapotom.

– Jól vagy? – kérdezte zihálva.

– Jól, igen – feleltem bizonytalanul, mivel épen maradtam, bár még mindig a történtek hatása alatt voltam. – A kalapod?

– Ó, az a kalap olyan nyugodtan pihen azon a fán, mintha csak tündérek lehelték volna rá!

Ennyire közel állt a halálhoz, ráadásul még mindig tele volt szívem félelemmel, de még így is meg tudott nevettetni.

– Milyen jó, hogy megigazítottam neked!

Amikor már látta, hogy kezdem biztonságban érezni magam, kitett a karjaiból, és ismét a lábamon mentem. Akkor viszont azt kívántam, bárcsak ne tett volna le, és érezhettem volna tovább mellkasának dobogását és melegét. Ott éreztem magam igazán biztonságban. Ebben a kaotikus néhány percben a félelmen felül még… boldogságot is éreztem.

Rövidesen az erdő szélén, a várfal előterében, a fáklyák tompa fényénél kirajzolódott egy elegáns öltözékű ember alakja. Meglátott minket, és sietősen közelíteni kezdett. A holdfény aztán aggodalommal teli arcára vetült. Apa volt az.

– Kislányom! – futott hozzám kezeit ölelésre tárva. – Már kezdtünk aggódni miattad.

– Ugyan, apa! – kiáltottam, majd átöleltem. – Itt volt velem Aren, vele biztonságban voltam.

Arenre pillantva láttam, hogy kezdi kellemetlenül érezni magát. Biztosra vette, hogy apa nem fog örülni neki, hiszen számára még ismeretlen volt. Nem is szóltak egy szót sem egymáshoz.

– Szóval tényleg ezzel a… csavargóval tengetted drága idődet, lányom? Harke mesélte, hogy ezzel a sárga hacukás… férfival szöktél meg a várból, és ezért voltam annyira kétségbeesve. Szerintem jobb, ha nem tudod, mire képes ez az… Aren. Mondd, nem esett bajod?

Úgy tűnik, nincs valami jó véleménnyel apám Arenről. Ez csupán előítélet, amiért elszöktem vele, vagy több annál?

– Nem, jól vagyok – vágtam rá azonnal, miközben apa gyűlölködő pillantásait figyeltem Aren irányába. Szívesen dicsértem volna a megmentőmet apa előtt, de ezek után kizárt, hogy beszélni fogok neki a történtekről. Jobb, ha nem is tud meg semmit. Ha pedig pufog miatta, akkor pufoghat.

Aren őszinte volt velem, és elmondta nekem, hogy menekülnie kellett a hazájából, tehát vagy valami rosszat tett, vagy olyasmivel vádolták, amit valójában nem tett meg. Apa tudomást szerezhetett erről?

– Vedd ezt le! – mutatott Aren sárga dolmányára, amely épp az én vállaimon volt. Kölcsönkaptam ugyanis a fiútól, amikor kifeküdtünk a mezőn, hogy ne fázzam. Édes gesztus.

Levettem, apa pedig érte nyúlt. Egy olyan lenéző, tiszteletlen dobással adta vissza Arennek, amit nem lehetett félreérteni. A kabát Aren lábai elé, egyenesen a porba zuhant. Teljesen egyértelmű, nincs jó véleménnyel erről a fiúról.

Jól ismerem apát. Kemény férfi, és nem bánik kesztyűs kézzel a kérőimmel. Ennyire látványosan viszont még sosem ítélt el senkit. Ha ismeri Aren állítólagos bűneit, és emiatt viselkedik így, borzalmas dolgokkal vádolhatják Arent. Legbelül viszont úgy érzem, akármivel is akarják bántani őt, nem jogos.

– Gyere, lányom! Ideje hazamennünk.

Apám kezével átfogta hátamat, és szinte húzott engem magával a Márványváros felé, hogy minél gyorsabban elszakítson Arentől. Esélyt sem adott, hogy elköszönjek tőle.

Talán az utolsó pillanatban, amikor még láthattam Aren arcát, hátranéztem. Csak állt, és csalódottan bámulta az előtte fekvő, gyűrött, koszos dolmányt. Viszont abban a pillanatban, amikor észrevette, hogy visszatekintettem, a homályban is világító, fehér mosolyra derült, és szellemesen megemelte nem létező kalapját.

Azt hiszem, ez volt az a pillanat, amikor végleg, menthetetlenül beleszerettem.

3 – FEKETE SAS

Csak egy éjszaka múlt el azóta, hogy a bálban megismerkedtem Thierával, de mintha napok teltek volna el. Egész éjjel forogtam az izgatottságtól. Képtelen voltam elaludni.

Minden egyes szava kristálytisztán emlékeimbe vésődött. Nevetésének édes csilingelését számtalan alkalommal idéztem fel magamban. De nemcsak a hangja, hanem mélykék tekintete, bőrének finom érintése és a hosszú, hullámos, aranyszínű haja, mind-mind velem voltak a képzeletemen át.

Egyszerűen szólva, Thiera rabja lettem.

Az éjjel nem lehetett volna olyan kényelmes ágyat találni nekem, amelyen nyugodtan tudtam volna szőni álmaimat. Pedig első éjszakámon itt olyan kellemesen aludtam, hogy kimászni is csak harmadjára sikerült. A kényelmet, amely egy éve nem adatott meg nekem, ismét megérezhettem puha takaróm alatt. Viszont nem erre vágytam. Időm sokkal szívesebben szántam volna a gyönyörű úrhölgy társaságára. Hamarosan ismét sor kerülhet rá, remélem.

Titokzatos erdei találkánk másnapján nem volt más az eszemben, mint kitalálni – merre fogok Thierával újra találkozni?

Kimentem a városba és sétáltam, várva, hogy megszálljon az ihlet. Hová szoktak az előkelő ifjú hölgyek járni egy átlagos napon? Ötletem sem volt. Megpróbálkoztam egy nő fejével gondolkodni. Mondhatom, elég pocsékul ment. Úgy döntöttem, elmegyek a könyvtárba.

A csodálatos, díszes márványépület belsejébe érve körbenéztem, és rengeteg látszólag unalmas emberrel találtam szembe magam. Sok könyvet ütöttem fel, amelyek oldalait lapozgatva előbb-utóbb az írások helyett inkább az újonnan érkező embereket figyelgettem. Voltak közöttük elegáns hölgyek, de csak elszórtan érkeztek. A legfontosabb – egyikük sem Thiera volt.

Volt azért egy olyan könyv, amelyik fel tudta kelteni érdeklődésemet: a Családok története című bőrkötésű iromány. Első két oldalán egy térkép feküdt, ami Leandrit mutatta be. A nyolc nagy tartományát a Királyságnak és az ott uralkodó bárói családneveket egyszerre jelezte. Minden név mellett szerepelt egy részletesen kidolgozott, színes lobogó.

Ezeknek a tartományoknak egy részét már ismertem, bárói családjaikat viszont egyáltalán nem. Sorra vettem az összeset, és próbáltam őket begyömöszölni emlékeimbe, elvégre a gyűléseken együtt dolgozunk majd.

Tengermellék Leandri északibb tengerparti vidékén feküdt, uralkodócsaládja a Santaren, jelképük a halványkék torony bíbor háttérrel. Ezt a tartományt jól ismertem, sokat dolgoztam még bujdosásom elején arra, hiszen Ulysiából oda kerültem. A keleti tengerpartok már egy másik tartományhoz tartoztak, név szerint Sarlóélhez. Mind a terület, mind a Marday család háromárbócos fehér fregattja zöld háttéren új volt számomra. Az ország szíve Királyföld volt a Leandri család jelképével, a fehér alapon arany tölggyel. Itt fekszik Rasael is hatalmas, vörös pontként, szinte teljesen a közepén a tartománynak. Délen feküdt Sivárvidék, amely mellé szintén a Leandri név került, de jelképként már egy sárgáspiros háttéren fekete, tölgyfakoszorús kígyó nyújtotta villás nyelvét. Furcsa, hogy a királyi család más lobogó alatt is ural egy tartományt. A hatalmas síkságokat felölelő Mezőség Királyföldtől nyugatra, a szárazföld belsejében terült szét. Ez a Roncesse családhoz tartozott, lobogójuk az égszínkék háttéren arany búzakalászból font pajzs. Még attól is nyugatabbra, a megmászhatatlan hegyek aljában húzódott Márványbérc, amely a Lausseus család hófehér hegyét szürke háttéren viselte.

A két legérdekesebbet pedig a végére hagytam. A szárazföld belsejében két másik tartomány feküdt, Királyföld délkeleti és északi oldalán. Név szerint Vándorút és Sas Hegyei. Mindkettő mellett ugyanaz a név és jelkép: Arise, ezüst háttéren fekete sassal. Nem csupán közös tulajdonosa miatt volt kiemelkedő ez a két tartomány – ezek együtt akkorák, mint három másik.

Az Arisék bárója pedig nem más, mint Harke Arise, a rasaeli fekete vár ura… Tehát erről beszélt Menarcas, amikor Harke bődületes hatalmára hívta fel a figyelmemet.

Bár sokkal okosabban hagytam el a könyveket, mint ahogy leültem hozzájuk, továbbra sem tágítottak gondolataim Roussin lányáról. Elmentem a város főterére, és a márványozott lépcsőkön ültem egészen sokáig. Órákon keresztül. Elővettem pár kiszáradt pogácsát a zsebemből, amelyet a bálról hoztam el, és falatozás közben a járókelőket figyeltem. Akadt időm jól szemügyre venni új munkahelyemet, a Gyűlés Terét is.

A márványból készült monstrum nemcsak méretével, hanem díszítettségével is vonzotta az ember tekintetét. Hatalmas, enyhén felfelé keskenyedő oszlopok tartottak egy masszív tetőkövet, amelyet el sem tudom képzelni, hogy helyezhettek oda. Mind az oszlopok, mind a tetőkő dúsan voltak díszítve faragásokkal. Gyakran fordult elő a sárkány, így ennek komoly jelentése lehet. Rengeteg mitikus lény fedte ezt az épületet, amelyeket a sárkányon kívül meg sem tudnék nevezni. Az oszlopok mindegyikén óleand írások díszelegtek, számomra olvashatatlanul, rejtélyesen.

Az itt töltött órák alatt megpróbáltam a magam módján értelmezni a gazdag történelmet magyarázó véseteket. Ezek alapján Rasaen Leandri, az ország és a város alapítója valójában egy éles karmokkal rendelkező sárkány, aki remekül mászik fára, valamint mészárol le csúnya, gonosz szörnyetegeket. A részletekre nem futotta a kreativitásomból.

Az idő telt, a késő tavaszi nap szikrázó ereje kalapom híján pedig égette fejem. Emberek folyama haladt el a csizmám orra előtt minden egyes percben. Thierát természetesen ezalatt nem sodorták felém a hullámok. Minden alkalommal, amikor felálltam volna, hogy elmenjek, arra gondoltam – mi van, ha pont akkor sétál erre, miután elmentem? Próbáltam motivált maradni, egy újabb díszes vésetet megfejteni a Gyűlés Terének óriási bejárati falán. Egyszer csak megelégeltem a dolgot, felálltam, és megindultam a Márványváros kocsmájába.

A száraz pogácsa megszomjazott, lekísértem hát pár korsóval, közben pedig beszélgettem néhány emberrel. Az ottani emberek nem a szokványos kocsmai csőcselék volt, ami persze az árakban is tükröződött. Bárót ugyan nem láttam, de hadvezéreket, zászlósokat vagy gazdagok előkelőbb szolgálóit mind-mind fel lehetett fedezni. A beszélgetéseim többsége nem volt kifejezetten érdekes, és a gondolataimat sem terelte el a bejárati ajtó hiábavaló figyelésétől.

Végül azonban nem teljesen hiába néztem a bejáratot – egy egész ismerősnek tűnő férfi toppant be. Őt a bálon láttam már Harke-kal. Ugyanolyan fekete egyenruhában volt ezüstös gombokkal és csatokkal, és együtt távoztak pipázni. Biztos vagyok benne, hogy láttam ezt az embert már korábban is valahol.

Helyet foglalt a pultnál, és kért magának egy korsóval. Odaléptem hozzá, és megfogtam a vállát, hogy észrevegyen.

– Ó – meglepetten, szinte megilletődötten fordult felém, és kezet rázott velem –, szép estét, barátom!

Ahogy felém fordult, biztosra vettem, hogy valahol találkoztam már vele. Barna szemei közel ültek egymáshoz, kissé ferde orra és rövidre vágott sötétbarna haja volt. Szakállas arcát mindenfelé apróbb ráncok tarkították, pedig csak a harmincas éveiben járhat.

Nem a legjobb jel, hogy rémlik nekem ez az arc, de abban bízom, hogy ő sem ismer fel.

– Szép estét. Arennek hívnak, hadvezér vagyok a Gyűlésben. Még új vagyok, tudod, és szívesen hallgatok okosabb embereket beszélni.

– Hallottam már rólad – húzta a száját. – Az én nevem Quantas, de a legtöbben csak Rókának hívnak. Hozzád hasonlóan én is hadvezér vagyok. Te jöttél Horete helyére, ha minden igaz.

Quantas, a Róka. A legtöbb Harke báró körül sertepertélő hadvezért ilyen egyenruhában lehet látni. Ezeknek a zsoldos hadvezéreknek, akik Harke szolgálatában álltak, egyenkalapjuk volt – ugyanolyan fekete, ezüstös karimájú kalap. A Róka név számomra azt sugallta, hogy Quantas egy ravasz ember. Néha lenyűgöző következtetéseket vagyok képes levonni!

– Igen – Horetét meggyilkolták a barbárok északon, és megüresedett a helye a Gyűlésben, ezért tudott Menarcas engem bevenni. – Izgatottan várom az első gyűlésem!

– Mondd csak, honnan jöttél?

– Eddig Kellejuban laktam – nem akartam sem hazudni, sem a teljes igazat elmondani magamról, ezért köztes megoldást választottam.

– Kelleju? – szemei felcsillantak. – A szülővárosom!

Akkor hát ezért voltál te olyan ismerős!

– Nekem a neved akkor sem túlzottan rémlik.

– Végül is… Én csupán Vándorút őrzője vagyok – nevetett.

Éreztem az arcom melegedni, ahogy bevörösödik. Kelleju Vándorút tartományi fővárosa. Hogy lehet, hogy eddig még nem is hallottam az ottani őrző nevét?! Ugyanakkor mindez már tisztázza, hogyan láthattam már őt korábban. Hiszen én még dolgoztam is nála – a bárói istállóban, ahol azt az ólajtót úgy bekalapáltam.

A Vándorút őrzője, mint bármelyik tartomány őrzője, a báró meghosszabbított kezeként irányítja a városokat és az alattvaló földesurakat. Így hát egyértelműen Harke Arise hűséges emberéről van szó.

– Bocsásd meg tiszteletlenségem! Könnyedén felejtem a neveket.

– Ugyan már! Az már csak jobban jön a nyelvedre, hogy Quantas Deane, a Vándorút őrzője, nem igaz?

Deane? Igaz, hogy többnyire szénát dobáltam vagy földet túrtam, esetleg szöget kalapáltam, de azért ezzel a névvel még egy magamfajta is találkozhatott.

– Valóban, ezt hallottam már párszor – többnyire szidalmazások kíséretében. Ezt azért nem tettem hozzá.

Ráadásul eszembe jutott, hogy a Deane-ék lobogója egy rókát ábrázol. Az eredeti sugallatom talán mégsem talált be, a ragadványnév eredete mégsem annyira fondorlatos.

– A közös város akkor mégiscsak összeköt minket – vigyorgott fehér fogsorával. – Viszont ott sem találkoztam még veled. Pedig bizonyára híres harcos lehetsz, ha ilyen fiatalon bekerültél a Gyűlésbe. Sokan egy életen át küzdenek egy ilyen pozícióért, még többen mindhiába.

Erre a válaszom annyi volt, hogy elbújtam a söröskorsó mögé ivást imitálva. Örömömre szolgált, hogy nem emlékszik az arcomra egy-két hónappal azelőttről. Pedig nem kétséges, láttuk egymást, már tisztán emlékeztem.

– Tudod, Aren, égető szükségünk van ma a jó harcosokra. Remélem, semmi ostobaságot nem csinálsz a hirtelen jött sikered után.

Nem kétséges, ez az ember tudta, hogy én volnék az az Aren. Ó, nem, nem az az Aren, aki a bárói istálló valamennyi szerkezeti elemét megjavította. Az a bizonyos Aren, aki az előző éjszakát Harke Arise kiszemeltjének édes társaságában töltötte.

Engem az ilyen dolgok sosem vágtak hanyatt. Régen elhíresültem magabiztosságomról, és érzésre nem vesztettem belőle.

– Az attól függ, mit nevezünk ostobaságnak. Egy egyedülálló lányt, Isten bocsássa meg, szerintem fel lehet kérni egy táncra.

A Róka ádámcsutkája fel-le ugrált, ahogy emberes kortyokban tette magáévá a sörét. Szakálláról elégedett sóhaj kíséretében törölte a habot fekete dolmányának ujjába, majd ismét felém fordult.

– Bátor fiúnak tűnsz, ezt elismerem. Ha már egyszer így rám bukkantál, akkor mesélek neked.

Tudást mindig szívesen vártam, akár Harke Arise bizalmi emberétől is.

– Öntsd rám minden bölcsességed, uram!

A Róka visszalökte a kocsmárosnak az üres korsóját, hogy újratöltse.

– Vezettél már csatát?

– Még nem.

– Majd beletanulsz – Kapott is egy újabb csapolást, majd a habzó sört kortyolgatva újra meg újra fehér foltok ragadtak borostás bajszára, amelyet minden alkalommal törölgetnie kellett. – Igazából, bele kell tanulnod. Veszélyes időket élünk.

– Hallottam a barbárokról, akik Horetét is megölték. Fosztogatnak északon, városokat dúlnak fel, bénítják a kereskedelmet, és rengeteg embert mészárolnak le. Szeretnék én is tenni valamit ez ellen.

– A lelkesedés dicséretes. De hidd el, nem a barbárok jelentik a legnagyobb veszélyt.

– Valóban?

Quantas egész testével felém fordult végül, majd megnyugtató mosollyal kezdett egy hátborzongató témáról beszélni.

– Képzeld Leandrit egy máglyának, telerakva száraz gallyakkal!

– Ezt furcsa gondolatnak tartom.

– Ez igaz – elnevette magát, de idegesen simította végig tarkóját. – Csak figyelj! Ahhoz, hogy egy máglyát elégessünk, tűz kell. Egy szikra. Ha a máglyánkat eső után állítjuk fel, akkor hiába gyújtjuk meg, a tűz lehet, hogy a nedvességtől elhal. De ha ezt sivatagi szárazságban csinálod, a máglyát gyulladása után már vizes vödrökkel sem olthatod el, és hamuvá válik.

Követtem a szavakat a fülemmel, de a gondolatmenetet képtelen voltam az eszemmel végigkísérni.

– Megmagyaráznád ezt nekem? – értetlenül ráztam a fejem.

– A barbárok elhozták a sivatag szárazságát. Mi pedig vagyunk a máglya. Ha nem lennének barbárok, Leandri erős lenne, a máglyánk nyirkos lenne. Viszont gyengülésünket, a máglyánk kiszáradását kíváncsian figyelik. Olyanok állnak körülöttünk fáklyával kezükben, akik mást sem akarnak, mint ezt a máglyát elégetni; Leandrit feldarabolni.

Minden maradék idegszálammal próbáltam ezt a gondolatmenetet kellően megérteni, de azt hiszem, túlzás lenne azt mondani, hogy egyetértettem. Komoly és hiteles embernek tűnt Vándorút őrzője. Megpróbált figyelmeztetni az országunkat fenyegető veszélyekre, ezekről viszont most hallottam csak először.

Ahogy utána még beszélgettem a Rókával, az ital mellett megerősítette bennem az érzést, hogy mindent meg kell tennem újdonsült hazámért. Hátha közben nem fogok majd minden pillanatban Thierára gondolni!

****

– Ah, olyan kár, hogy mi nem lehettünk ott! Mondj el mindent, kérlek, Thiera, mesélj!

Cara és Sato is Arisék, Harke unokatestvérei, mégis mintha ég és föld lenne a kettő. Cara egy pillanatig sem titkolja, hogy ízig-vérig Arise, és mindenáron azt akarja, hogy Harke-ot válasszam. Sato ezzel ellentétben egészen csendes, visszafogott volt, amikor arról volt szó, hogy ki lehet majd a férjem. Most is csak szőke haját tekergette unottan, míg Carát szinte fojtogatta a kíváncsiság. Őket nem hívhatom igaz barátnőknek őszintén megvallva.

– Igazán kellemes este volt. Nem túlzok azzal, hogy életemben nem éreztem még magam ilyen jól.

– Ezt remek hallani – vigyorgott Cara. – Jól gondolom, hogy… ugye férfiak társaságában voltál?

– Nem, nem férfiak. Csak egy férfi.

Cara nem palástolta érzéseit, szája egyre szélesebbre nyílt a mosolytól.

– Ó, igen! A száz kérőddel nem lehet foglalkozni, nem is volna jó. Az a helyes, ha ki tudod emelni azt a bizonyos egyet.

Le sem tagadhatná, hogy azt akarja, Harke-ra gondoljak. De miért is ne játszadozzak egy kicsit vele?

– Igen, és azt hiszem, sikerült választanom.

Mindkét lány meglepődött.

– Férjhez fogsz menni? – hagyta abba Sato az egykedvű játékot hajával.

– Most már azért csak itt volna az ideje, bizony – mosolygott Cara, és megfogta a kezem. – Mesélj csak róla! Milyen volt az este vele?

– Felkért táncolni, amikor látta, hogy egyedül vagyok.

– Igen, igen! A szépség ne maradjon egyedül!

– Ahogy táncoltunk, sikerült őt megismernem. Csodás táncos volt, meglepően jó, kiemelkedett vele a rengeteg kérőm közül. Azok a zöld szemek pedig… Úgy éreztem, mintha sosem tudnának hazudni nekem azok a szemek. Nem mellesleg pedig rendkívül jóképű férfiről van szó.

Cara halkan felnevetett.

– Azt hiszem, tudom is, kiről van szó.

– Nekem ötletem sem volna – gúnyolódott Sato.

– Amikor beszélgettem vele, rájöttem, ő tényleg különleges. Megfogtam a kezénél, és kirángattam a bálról, hogy kettesben lehessünk.

Cara ismét kuncogni kezdett, Sato viszont elcsodálkozott.

– De ugye azért még nem feküdtél le vele?

– Nem, távol vagyunk attól. Még csak meg sem csókoltam, pedig annyira jó lett volna!

– Miért nem? – Carának ez a fejlemény már nem tetszett annyira.

– Nem akarom elsietni. Azt akarom, hogy kibontakozzon közöttünk, ami elindult. Látni akarom, hogy szeretne engem a magáénak. Thiera Roncesse nem fogja rögtön adni magát!

Ezen inkább Sato szórakozott jót, míg Cara látványosan felháborodott.

– Hiszen már évek óta küzd érted, és bizonyít! – védte Harke-ot a hű unokatestvére.

– Dehogy! Csak tegnap láttam őt először.

Ekkor pedig mindketten elképedtek.

****

Reggel arra ébredtem, hogy eszeveszett dörömbölést hallok a szomszédból. Sokáig tűrtem, próbáltam visszaaludni, tovább pihenni, de a dörömbölés csak nem ért véget. Egy idő után megelégeltem a dolgot. Kimásztam ágyamból, felkaptam magamra valamilyen rongyot, amit annak idején ruhának hívtam, és kinyitottam a hálószobám ajtaját. Ekkor jöttem csak rá, hogy a dörömbölés nem a szomszédból jött, hanem az én bejárati ajtóm felől. Homlokomra csaptam ostobaságomra eszmélve. Meg kell szoknom még az új otthonom.

Kettesével vettem a lépcsőfokokat, és sietve ajtót nyitottam a dörömbölőnek. Egy postafutár volt, kezében egy pecsétes levéllel. Jó felépítésű férfi volt, egy kissé alacsonyabb nálam, de velem nagyjából egykorú. Szakállas arca megviseltnek látszott, egy helyen mély, forradt vágással. Biztos sok mindent látott már életében.

– Aren Cahagun hadvezér úr, a Nagytanács levelet küldött magának.

Miközben átnyújtotta a levelet, láttam kézfején a vörös foltokat a hosszas dörömböléstől. Megsajnáltam szegényt, hiszen a pár héttel ezelőtti Arent láttam meg benne.

– Bocsásd meg, hogy így megvárattalak! Kárpótlásként nem akarsz bejönni hozzám egy pohár borra esetleg? – Azt is találtam az egyik szekrényben. Magamnak nem vennék ilyen felesleges dolgokat. – Szívesen megvendégellek, ha már várnod kellett.

– Köszönöm, de sok a dolgom még. További szép napot, uram! – dörmögte bosszúsan, majd felpattant fekete hadi lovára.

Furdalt a lelkiismeret, hogy nem nyitottam ajtót szerencsétlennek hamarabb. Talán akkor elfogadta volna a bort. Ha viszont korábban ajtót nyitok, lehet, nem sajnáltam volna meg őt… Mindettől függetlenül a postafutár fiúban megláttam a pár héttel ezelőtti tükörképemet, és mindenáron segíteni akartam neki valahogy, ha még anyagilag képtelen is lennék rá. Nem aggódtam, hiszen nyilván máskor is hoz levelet. Megfogadtam, hogy a dörömbölésre azonnal pattanok, nem számít, ki az.

Csak ezután foglalkoztam magával a levéllel, amelyet kaptam. A pecsét rajta aranyszínű volt, és tölgyet ábrázolt, amit a király, valamint a Nagytanács használnak. Sejtettem előre, mi lesz a levél célja, és a kibontás után be is igazolódott a gyanúm. Első megjelenésem lesz új munkahelyemen; a Nagytanács ugyanis összehívja a Gyűlést.

Előkaptam sárga gúnyámat – amelynek kalapját az erdőben hagytam –, hiszen más vállalható öltözékem úgysem volt. Gyorsan megreggeliztem, átöltöztem, majd elindultam az istállóba a még mindig névtelen kancámért.

A bál estéje óta hasonlóképp teltek napjaim – igyekeztem minden erőmmel elérhetővé tenni magam. Jártam a várost annak reményében, hogy egy kék szempár mosolyog majd rám valahol. Kék szempárt találtam is, de nem azt a kék szempárt.

Ezen a napon úgy döntöttem, felelevenítem a szoknyavadászat után a régi Aren második legkedvesebb szenvedélyét, az íjászatot. Új lakásomban a sok hasztalan kacat között volt szerencsém találni egy kimondottan jó állapotban lévő hosszúíjat, és kedvet kaptam a dologhoz.

A Márványvárosban minden helyet kapott, így volt egy gyakorlótér lovaglásra és egy lőtér az íjászoknak. Ezt már korábban felfedeztem, amikor Rasael utcáin lovagoltam, mindent és egyben semmit sem keresve. Kancámmal ezúttal visszatértem erre az ígéretes helyre.

Viszont nem voltam egyedül ezekkel a tervekkel. Egy hatalmas szürke hadi ló ugyanis már ki volt kötözve a karóknál.

Hagytam lovamat ismerkedni szürke társával, kikötöttem mellé, majd íjamat kezembe kapva megindultam a lőtérre. Odabent, a széles, füves mezőn pedig…

… Harke Arise tartotta felhúzva az íját.

A főbáró testfelépítésén már korábban láttam, hogy szereti így tölteni az idejét, ez nem volt kétséges számomra. Viszont amit akkor láttam tőle, egészen elbűvölt. Egyszerre három nyilat fogott kezébe, és egy szempillantás alatt, gyors egymásutánban mindhármat eleresztette. Egy, kettő, három! A tőle ötven lábra lévő céltáblát ugyan az egyikkel nem találta el, de tehetsége így is megkérdőjelezhetetlen volt.

Amikor újra övén lógó tegezéhez kapott, megpillantott engem, és komoly meglepetésemre vigyorogni kezdett.

– Aren Cahagun! – kiáltotta vidám mély hangon, és intett, hogy menjek oda.

Nem lepett meg, hogy név szerint ismer. Közelebb mentem hozzá, és én is üdvözöltem őt.

– Szép napot, Harke! Remek lövések voltak az imént, elismerésem!

– A Gyűlés legfrissebb tagja is megcsillogtatja tehetségét, úgy látom. Kíváncsian várom!

Hiába éreztem magam kifogástalanul korábban, most minden tagomban enyhe remegést véltem felfedezni. Ezt a furcsa, keserű érzést ritkán volt alkalmam megérezni. Most a hátamon keresztül egész testemen végigfutott. Ez nem más, mint félelem.

– Így igaz. Kicsit rozsdásnak érzem magam – Finom utalás arra a tényre, hogy közel egy éve nem húztam fel íjat. Nem lesz jó, ha Harke bénázni lát.

– Ugyan már! Egy erős ifjú, aki éppen kiérdemelte a hadvezéri címet, sosem okozna csalódást.

Karakteres mély hangjából nem spórolta ki a cinizmust. Igyekeztem a duzzadó gombócot lenyelni a torkomban. Tudja, hogy Menarcas jóvoltából kerültem be, és egy csomót sem kötöttem meg érte.

Először azt hittem, a fiatal báró versenyezni akar velem, amikor a tegezébe nyúlt. Egy nyilat nyomott a kezembe.

– Légy oly kedves, menj, és szúrd ezt bele abba a tuskóba, ott! – mutatott a céltábláknál is távolabbi kivágott fára.

Nem egészen erre számítottam, de nem panaszkodtam. Meg is indultam a tuskó felé.

– Honnan is jöttél, Aren? – kérdezett Harke, kezében egy nyíllal játszadozva.

– Kellejuból – feleltem ugyanazt, amit a Rókának korábban.

– Kelleju? Nem is tudtam, hogy a Cahagun család Kellejuból került át Ulysiába.

Tud a családomról!

Mertem reménykedni abban, hogy Leandri legjava nem ismerte a Cahagun nevet, még úgy sem, hogy maga az ulys herceg felesége is viselte… de való igaz, egy bárót, aki komolyabban is érdekelt a politikában, már nehezebb becsapni.

Egy árva szó nélkül mentem tovább a tuskó felé.

– Tudod, ismerem Ulysia hercegét, Orvill Styssost személyesen. Nem is hinnéd, de ő éppen a Cahagun családból vett feleséget. Ráadásul van egy fia, akit Arennek hívnak! Micsoda véletlen, nem igaz?

Viharos szelek! Ez a Harke mindenről tud?! A sokadik gombócot próbáltam lenyelni, ami egyre nehezebb volt.

Amikor hátratekintettem, Harke már az íja idegére illesztette a nyilat. Lábaim remegve lépkedtek előre. Igyekeztem minden erőmmel lehiggadni. Hisz úgysem fog megölni.

– Alig lettél hadvezér, szinte első dolgod volt Thierát megkörnyékezni – kiáltotta erélyesen Harke a már nagyjából nyolcvan lépés távolságból. – Tudtad, hogy Thierát egészen sokan környékezték már meg? Lehetnek százan, kétszázan. De párját ritkítja az olyan pofátlan, mint te. A többség tudja, hogy kivel verseng. Lehet, hogy te még nem vagy tisztában ezzel.

Mire végzett mondandójával, odaértem a tuskóhoz, és bele is döftem azt a nyomorult nyilat. Tettem egy lépést hátra…

…amivel egyidőben egy nyíl süvített el a bal karomtól pár hüvelyknyire, és nemes egyszerűséggel kettészelte a tuskóba szúrt társát.

Hiába igyekeztem palástolni az érzéseim, tátott szájjal bámultam a kettétört nyilat a földön. Eltalálta, olyan messziről! Hogy lehetséges ez egyáltalán?! Harke kis híján megölt!

Egyszerre voltam kétségbeesett, meglepett és dühös, egyszerre éreztem halálfélelmet és izgalmat. Harke az íját magasba emelve kiáltott felém diadalittasan.

– Most már tudod, ki az a Fekete Sas!

Még utoljára rám mosolygott, és faképnél hagyott.

****

Ahogy közelgett az első Gyűlésem, úgy verdesett egyre többet az idegesség pillangója a gyomromban. Felkészülésképp a könyvek közt kutattam. Rengeteg újat tanultam.

Leandri államformája királyság, az egyetlen ilyen a térségben. A hatalom a Gyűlés kezében van, és az ország hadvezérei, bárói és a király vesznek részt rajta, és többségi szavazással döntenek a kétes kérdésekben.

A Gyűlés hadvezéreit két különálló kalapra lehet osztani. Vannak a királyi hadvezérek, akiket a király vagy a Nagytanács bíz meg feladatával. Ilyen vagyok én is. A másik kalapban pedig a bárói hadvezérek állnak, akik – mint azt nevük mutatja – a bárók által kijelölt hadvezérek, és szorosan személyükhöz tartoztak. Minden tartományról tizenöt hadvezért küldhet a Gyűlésbe egy báró, ami alapján Harke személyéhez így harminc hadvezér tartozott. Kissé ellensúlyozva ezt, királyi hadvezérből kiemelkedő módon harminc lehet. Így összességében százharmincöt hadvezér foglalhat helyet a mindenkori Gyűlésben.

A hadvezérek többnyire előkelő származásúak, de tulajdonképpen bárki bekerülhetett ide származásától függetlenül. Erre kitűnő példaként itt voltam én. Hadvezérek közé kerülni nem birtokokkal, hősies történelemmel vagy tudással, hanem kapcsolatokkal lehetett a legegyszerűbben. Hadvezér abból lesz, akit arra egy feljebbvalója kijelöl. Ezt persze különféle módokon elő lehet segíteni, például remek teljesítménnyel zászlósként, tudással az akadémián vagy különféle egyetemeken, esetleg bőséges ajándékokkal. A kijelölés végérvényesen mindig egy báró, a király vagy a Nagytanács döntésén múlik.

A Nagytanács, népszerűbb nevükön a „vének”, szerves részei a Gyűléseknek. Az öt „vén” állandó résztvevő, és amolyan királysegítőként szolgálnak. Ez azt jelenti, hogy a király jelenlétében tanácsokkal látják el őt, szóvivőt nevezhetnek ki az érdekében, vagy moderálják az alkalmakat. A király hiányában pedig rájuk száll a király minden hatásköre. Ezáltal egy kiemelkedő, a hadvezéreknél is magasabb tisztség a Nagytanács tagjának lenni. Nem is lehet az bárkiből.

A Nagytanács tagjait közfelkiáltással választják a rasaeli nép előtt, ami kaotikus, de kifogástalan szűrésnek bizonyul. A menete egészen egyedi. Első körben kisebb szavazatgyűjtés veszi kezdetét minden Nagytanácsba vágyó ember részéről. Egy bizonyos mennyiségű szavazat elérésével felkerül az illető a jelentkezők listájára. Erről a listáról aztán egy újabb szavazással választanak tanácstagot – csak ezúttal szóban. Amikor öt-hat jelölt nevét skandálják, az egészen furcsa egyveleget alkothat. Ebből az egyvelegből aztán a meglévő tanácstagok szűrik ki azt, akit legtöbbször hallanak. Különösnek tűnhet, de a nép számára ez a módszer nemcsak elfogadott, de még kedves is. Jómagam is várom az alkalmat, amikor egy nevet kiálthatok abban reménykedve, hogy felsegítem őt azzal a Nagytanácsba.

Menarcas ékes példája annak, hogy az országban a tanácstagok – gúnynevük dacára – nem feltétlen koruk miatt kapják ezt a tisztséget. Tanácstag a közkedvelt, azaz kiemelkedően bölcs, tapasztalt és rátermett államférfiakból lesz. Nem az idősekből.

Nagybátyám kifejezetten jó közvéleménynek örvendhet, mint azt a kocsmában megtudhattam. Bizonyára rásegít az is, hogy a ténylegesen vén vénekhez képest igencsak fiatalon, a negyvenes évei derekán, hibátlanul tölti be a tisztséget. Munkatársai közül még Karre viszonylag fiatal, de ennél pontosabbat nem tudok róla. A Nagytanács másik három tagját is csak névről ismerem. Leilin, Gaudin és Thotum. Thotum tudtommal vak, Gaudin pedig állítólag egy lassú lefolyású, de halálos betegségben szenved már évek óta.

Az egész felett pedig az a bizonyos király áll. A király különleges tisztség Leandriban, családi alapon öröklődik, és furcsa, számomra méltatlannak tűnő hatáskör jellemzi. Ő az, aki megnyitja, vezeti és lezárja a Gyűlést, szavának pedig komolyabb súlya van, mint bárkinek a Gyűlés Terén. Ezeken kívül viszont „mindössze” egy bárónak felel meg a Gyűlésen.

Itt jönnek képbe azok a bizonyos bárók. Ők az ország tartományainak birtokosai, természetesen mindegyik saját hadsereggel. A Gyűlésen is kiemelt helyet, valamint szerepet kapnak hatalmuknak megfelelően. A bárók elengedhetetlenül fontos szerepet játszanak az ország egyensúlyának megtartásában. Ez pedig legjobban a haderőkkel magyarázható.

A király igazi ereje a Fehér Hadseregben rejlik. Leandri képzett harcosai, akik tetőtől csizmáig vaktóan fehér egyenruhában tündökölnek, mindig a legkorszerűbb felszereléssel látják el őket, és a legjobb hadvezérek kezei alatt pallérozódnak. Ez a hagyományokban gazdag hadsereg egyenesen a királynak teljesít szolgálatot. Az idők során, ahogy a király földje és hatalma fogyni kezdett a bárókéhoz képest, fel kellett állítani egy ilyesfajta állandó hadsereget, amely megakadályozza, hogy bármelyik báró hatalmi álmokat szövögessen. Hasonlóképp viszont, ha a király megunná aprócska szerepét, és önkényuralomra törne, a bárók összefogásába valószínűleg a Fehér Hadseregnek is beletörne a kardja. Így marad hát a Gyűlés az országunk mindenkori döntéshozó testülete.

Leandrinak jelenleg nincs királya. Az ország alapítása óta uralkodó Leandri-dinasztia kihalt. Ha a király halála után nincs örökös, törvény szerint a helyére utódot a Nagytanács választ a Gyűlés tagjaiból. Leannor, az utolsó király mindössze néhány hete halt meg betegségében, és a vének még senkit sem jelöltek a király székére. Ilyenkor ideiglenesen a Nagytanács veszi át a király szerepét, és ők hívják össze, valamint vezetik a Gyűlést.

Menarcasszal a Gyűlés előtt találkoztam, és elbeszélgettem vele az új munkahelyemről. Elmondta, hogy mire számítsak. Problémákat fognak felvetni, amelyekre társainkkal közösen kell megoldást találnunk. A megfelelő lépéseket vitával, közfelkiáltással vagy éles helyzetekben kardfeltartással döntjük el. Megszólalni bárkinek lehet – fel kell állni ülőhelyünkről, majd mindenki füle hallatára előadhatjuk a véleményünket. Menarcas első alkalmamra való tekintettel még nem tanácsolta ezen jogom gyakorlását.

Nagybátyám azonban nem csak a munkáról kívánt velem aznap beszélgetni.

– Akkor hát mesélj, mi történt a bál estéjén, amikor szétváltak útjaink?

Azt gondoltam, borzasztó mérges lesz rám. Ehelyett ugyanazt a mosolytól szélesedő szakállas arcot láttam, amit korábban mindig.

– Nem is haragszol, amiért nem hallgattam rád?

– Nincs értelme haragudnom. Nem állok én az utadba, felnőtt férfi vagy, szabadon cselekedsz. A következményeket pedig ennek megfelelően vállalni fogod.

Ó, jaj… Következmények… Azokat miért olyan nehéz előre végiggondolni?

Nos, most már úgyis mindegy, nyilván vállalom azokat a nyavalyás következményeket, bármi is történjék.

– Sikerült egy kicsit megismerkednem Thierával. Mit meséljek, úgyis végignézted a táncunkat, te vén kecske! – kissé meg is löktem játékosan a mellkasánál.

– Te tulok! – nevetett. – Azt mondd meg, mit csináltatok az erdőben!

Honnan tudja, hogy az erdőben voltunk? Biztos Thiera apja mesélte neki.

– Gondolhatsz csúnyákra. Igazából csak beszélgettünk egy jót. Tudod, remek a humorérzéke. Azt mondta, sokkal jobban néztél ki pár évvel ezelőtt. A minap látott egy kecskét, és majdnem üdvözölte, mert azt hitte, te vagy az.

– Ah, igen, remek humorérzéke van, én is tapasztaltam már. Tegnap összefutottam vele, és képzeld, mesélt nekem egy sárga hacukás fickóról, akivel találkozott. Először azt gondolta róla, hogy bolond, de mint kiderült, valójában egy tulok.

Nevettünk egy jót. Imádom, hogy lehet a nagybátyámmal egy kicsit viccelődni. Nem akartam viszont az idegein tovább táncolni, úgyhogy komolyra fordítottam a szót.

– Thiera elvitt engem egy titkos helyre. Táncoltunk, majd feküdtünk a mezőn. Gyönyörű lány, és csodálatosan puha az érintése. Thierában mégis az volt a legvarázslatosabb, amilyen érzéseket kiváltott belőlem. Amíg vele voltam, csak rá tudtam figyelni. És nemcsak figyeltem, de értettem is őt. Minden egyes rezdülését! Ráadásul azt hiszem, ő is értett engem. Ezt azóta sem tudom elhinni!

A nagybátyám jellegzetes, elismerő bólogatásba kezdett, és villogtak fehér fogai.

– Ezek erős szavak! Ha jól sejtem, öcsém, szerelmes lettél.

– Igen, ez nem kétséges. Viszont nem hiszem, hogy valaha is az enyém lehetne. Ahogy te is megmondtad nekem, van vagy száz másik…

– Ne érdekeljen! – szakított félbe. – Ha a gyönyörűség körítése mögött rejtőző igazi lányt is megismerhetted benne és megszeretted, akkor megéri küzdeni érte. Próbáld meg a szívét elhódítani, szállj érte versenybe a száz másik kérőjével! Ha szíved vágya téged választ, azért minden erőfeszítés megéri. Viszont Isten óvjon téged, hogy bármelyik kérőjével valóban küzdened kelljen a lányért. Ezek a bárók és hadvezérek rendkívül veszélyesek.

„Most már tudod, ki az a Fekete Sas!”

– Azt hiszem, kezdem ezt átérezni.

– Tégy hát meg mindent érte, de ne lépd át a határt! Pontosan tudom, milyen mélyen beleszeretni valakibe. Azt akarom, hogy megharcolj a szerelmedért, mert ez az egyetlen dolog ebben a hosszú, küzdelmes életben, ami igazán megéri. Igyekszem támogatni téged mindenben, Aren.

A szavaknak különös ereje volt az ő szájából, aki puritán módon élt, nőtlenül, Isten tudja, mióta.

– Köszönöm – hálásan átöleltem megértéséért.

– Igen, és még valami, mielőtt elfelejteném – megvakarta a homlokát, amikor eleresztettük egymást. – Néhány szót szólok az itteni hadvezérekről. A színek alapján lehet őket megkülönböztetni a legegyszerűbben, hiszen minden családnak más színe van. Kivéve néhányat, ahol csak árnyalatnyi különbségek vannak. A vörös szín körülbelül tíz meghatározó nemescsalád színe.

Ezt ugyancsak mulatságosnak találtam. Ez lett volna a varázsszín Nash szabónak. Akkor minden bizonnyal nem tűntem volna számára csalónak.

– Árnyalatokat még csak névről sem ismerek, nemhogy megkülönböztessem őket! Hogy működik ez mégis?

– Lehet, hogy csak egy árnyalat a különbség az egyik és a másik család vöröse közt, de az az árnyalat nekik a mindenük. Azt az egy bizonyos árnyalatot csak ők akarják hordani. A különféle festékanyagokért pedig busásan jutalmazzák szabóikat, az egész nyerteseit.

– Az én sárgám… tudom, milyen jelentés tartozik hozzá, és bár nem gyakorta találkoztam miatta megvető pillantásokkal, mégsem vagyok teljesen megnyugodva felőle.

– A sárga ruhás bolondok egy régi história, ami több száz éve nincs jelen, és ez érződik is azon, ahogy viszonyultak hozzád. Nyugodtan hordhatod a Gyűlésen a ruhádat, hiszen kellően előkelő, és nem lesz sértő senkire nézve, aki családi színének bitorlásának vélné. Ennek ellenére azért megnézném, hogy egy bizonyos Styssos milyen lenne bolondnak. A Jóképű talán életében először cselekedne hasznosat, ha egy embert meg tudna nevettetni.

Apámat sosem a nevén szólította, csak a becenevén – Jóképű. Neki is komoly sérelmei voltak apámmal szemben, és így teljesen érthető.

– Szóval nem is olyan rossz ez a ruha?

– Sőt mi több, tökéletes – vigyorgott. – Te leszel Aren Cahagun, az első sárga leand család atyja.

A gondolattal sikerült valamelyest megbarátkozni. Így hát, amint Menarcasszal elváltunk, el is mentem a magaslaton szétterülő erdőbe, hiszen ott hagytam ruhám egy ékes darabját.

****

A Gyűlés időpontjában a hadvezérek csoportosan várakoztak a kezdésre a Márványváros főterén. Különös egy élmény volt.

Első ránézésre a gyülekező csak egy puccos színkavalkád volt. Menarcas előre figyelmeztetett, hogy így lesz. A vörösnek három egyformának tűnő, de persze teljesen más árnyalata sorakozott az előkelő urakon a bejáratnál. Igazán egyedi. Egészen megkedveltem sárga öltözékem, hiszen egyedülálló ebben a közegben, mégsem kiugróan feltűnő az élénk színek társaságában.

Ami rögtön feltűnt, hogy a bárók nem velünk, hadvezérekkel várakoztak. Akkor még nem tudtam, de ők már bent voltak. Felfedeztem viszont Quantas Deanét, a Rókát, aki pár középkorú, fekete egyenruhás hadvezér társaságában szivarozott.

Az ember azt gondolná, az országot vezető urak különbek a parasztoknál. Miután mindkét társadalmi réteget így-úgy megismertem, tanúsíthatom, ez nem teljesen igaz. Az egybegyűltek kisebb csoportokba verődtek. Akadtak köztük rendhagyó időtöltésre kívánkozó csoportosulások. Ilyen volt az a pár színes, díszes báli ruhában megjelenő úriember, akik versengéssel ütötték el az időt. Ütötték, szó szerint, hiszen a verseny lényege az volt, ki tud nagyobb öklöst a másik gyomorszájába vinni. Eg