A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

DARE I SAY IT: Everything I Wish I’d Known About Menopause

Crown, An imprint of the Crown Publishing Group,

A division of Penguin Random House LLC

Fordította: Szabó Luca

Copyright © 2025 by Omi Productions, Inc.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2025

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince (Christopher Brand borítótervének felhasználásával)

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-862-5

gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Naomi Watts neves színész és producer. Oscar-díjra jelölték a 21 grammban és A lehetetlenben nyújtott alakításáért, és olyan, kritikusok által is elismert projektekben szerepelt, mint a Mulholland Drive – A sötétség útja, a King Kong, és újabban a Viszály: Capote és a hattyúk, amelyért Primetime Emmy-díjra jelölték. A Stripes Beauty alapítója és kreatív igazgatója. A cég a menopauzával kapcsolatos tudásátadást tűzte zászlajára: információval látja el a nőket, közösséget biztosít számukra, és holisztikus megoldásokat kínál a menopauzára.

A NŐK GENERÁCIÓINAK, AKIK CSENDBEN SZENVEDTEK. ÉS A JÖVŐ GENERÁCIÓINAK, HOGY NEKIK MÁR NE KELLJEN SZENVEDNIÜK.

TARTALOM

Dr. Mary Claire Haver előszava

Bevezetés: Mi az a menopauza?

Miért olyan kusza a menopauza? Honnan tudjuk, benne vagyunk-e?

ELSŐ FEJEZET
Diszkomfortzóna

Mi az a hőhullám? Miért szenvedek állandóan húgyúti fertőzésektől és migréntől? Mindennek tetejébe miért kínoznak most már bélrendszeri panaszok is? Ez most akkor kinek a teste?

MÁSODIK FEJEZET
Terméketlenségem története

Miért lepett meg a perimenopauza? Idősebb korban is teherbe eshetünk?

HARMADIK FEJEZET
A vagina tiszteletére

Mi történt a libidómmal? Mit tegyek, hogy jobban élvezzem a szexet? Igaz, hogy használd vagy elveszíted?

NEGYEDIK FEJEZET
Szégyen

Miért rejtegetem az alakomat, a vágyaimat, az érzéseimet, és nagyjából minden mást is?

ÖTÖDIK FEJEZET
Szorongás, düh, pánik, depresszió, gyász

Visszakapom még valaha régi önmagamat? Szedjek antidepresszánst? Normális, hogy ennyit szorongok? Miért lenne kedvem a falhoz vágni ezt-azt?

HATODIK FEJEZET
Biztonságos a hormonterápia?

Mi az a hormonterápia, és jó ötlet-e vállalkoznom rá? Mit értenek a menopauza szakértői „a tanulmány” alatt?

HETEDIK FEJEZET
Ha hormont akarok szedni, hogyan fogjak hozzá?

Mit kell tudnom a különböző módszerekről, az adagolásról, és a hormonterápia ajánlott időtartamáról?

NYOLCADIK FEJEZET
Hogy is mondtad?

Agyköd vagy Alzheimer? Hogyan javíthatom az emlékezőtehetségemet?

KILENCEDIK FEJEZET
Elapadás

Miért ilyen száraz a bőröm? Botoxoltassak? Tényleg tizennyolc szérumot kell használnom?

TIZEDIK FEJEZET
Amikor hajnali háromkor ébren fekszem

Miért ébredek fel állandóan? Mit tehetek az éjjeli izzadás ellen? Az alkohol tényleg megzavarja az alvást? Lesz még olyan valaha, hogy kipihentnek érzem magam?

TIZENEGYEDIK FEJEZET
Bizalmasan az öltözködésről

Most már zsákruhában kell járnom? Lehetek az a nő, aki egyszerűen feladta? Mitől érezhetném jobban magam a testemben?

TIZENKETTEDIK FEJEZET
Menofőnök

Hogyan viszonyuljak a munkahelyen tapasztalható, életkoralapú diszkriminációhoz? Ideje újra kitalálni magamat? Hogyan legyek bátor, amikor ilyen sebezhetőnek érzem magamat?

TIZENHARMADIK FEJEZET
A táplálkozás újragondolása

Miért hízom, és miért pont ezekre a testrészeimre? Mit egyek, hogy jobban élvezzem életemnek ezen szakaszát? Nem kell lemondanom mindenről, ami finom, ha egészséges akarok maradni, ugye?

TIZENNEGYEDIK FEJEZET
Mozogjuk le!

Milyen típusú mozgást válasszak? Mennyire fontos az erőnléti edzés?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET
Hogy fest most a „család”?

Jobb lett volna gyereket / több gyereket / egy gyereket sem vállalni? Hogyan neveljünk tinédzsereket? Miért szomorít el ennyire a kiürült fészek? Mit keressek most romantikus kapcsolataimban és barátságaimban?

TIZENHATODIK FEJEZET
A szükséges orvosi ellátás

Melyek a legnagyobb egészségügyi kockázatok ebben a korban? Milyen vizsgálatokat végeztessek el? Hogyan hozzam szóba az orvosnál a hormonokat és a többi, engem érdeklő témát?

TIZENHETEDIK FEJEZET
Közelebb a jóhoz

Hogyan találjam meg az életem értelmét, hogyan adjak vissza mindabból, amit életem során kaptam? Mi a jó hír?

Köszönetnyilvánítás

A szakértők listája

Jegyzetek

Bibliográfia

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

DR. MARY CLAIRE HAVER ELŐSZAVA

AKKOR ISMERTEM MEG Naomi Wattst, amikor a Stripes Beauty elindításakor felkértek orvosszakértőnek. Ez Naomi cége, amely termékekkel és információval támogatja a nőket a menopauza időszakában. Akkoriban már másfél éve kizárólag menopauzán áteső pácienseket kezeltem a saját klinikámon. Azért specializálódtam erre a témára, mert észrevettem, hogy a nők egyre inkább keresik az öngondoskodó módszereket, hogy segítsenek magukon, miután egyértelmű változásokat vesznek észre a testükön. Mindig is csodáltam Naomi színészi teljesítményét, és lelkesített az ötlete, hogy a mai nők szükségleteit állítsa előtérbe. Megtiszteltetés, hogy én írhatom a bevezetést Naomi csodálatos és fontos könyvéhez.

Személy szerint csodálatosnak tartom, hogy ennyire nyíltan osztja meg a saját történetét a korai menopauza és a termékenységért folytatott harc témájában. Ezek az élmények ébresztettek benne vágyat az iránt, hogy közösséget építsen, és így akadályozza meg, hogy a nőket készületlenül érje életük ezen szakasza. Hisz benne, velem együtt, hogy nem lenne szabad segítség nélkül maradnunk a menopauza kihívásaival szemben. Mindig nagyra értékeltem, hogy nem árul „orvosságot” a menopauzára (ilyesmi nem is létezik), hanem arra koncentrál, hogy átadja mindazt az információt, amelyet ő maga hasznosnak talált, és empatikusan támogatja nőtársait.

2022-ben a The Swell elnevezésű, életközepi kihívásokkal szembenéző nőket tömörítő közösséggel – amely segít a nőknek az öregedés újragondolásában – együttműködve szervezett konferenciákat a menopauza témájában. Nekem nagyszerű élmény volt személyesen találkozni a menopauzán áteső, kíváncsi, érdeklődő közönséggel. Ezek az összejövetelek azért is hasznosak voltak, mert rengeteget tanultam magamról, emellett értesültem a tudomány és a menopauza-kezelés legújabb fejleményeiről, és rátaláltam a hozzám hasonló orvosok közösségére – menopauza-különítmény néven futunk –, akik forradalmasítják azt, ahogyan kezeljük, tanulmányozzuk és felfogjuk a menopauzát.

A menopauza alaposabb vizsgálatát céljául kitűző mozgalom nagyrészt a Naomihoz hasonló nőknek köszönhetően kapott lendületet, ők ugyanis bátran felálltak, és kimondták: „Nem hallgatok többé arról, amit átéltem.” Azzal, hogy híres, hollywoodi színésznőként szólalt fel, vállalta a kockázatot, hogy kiveti magából a szórakoztatóipar, ahol menetrendszerűen félreállítják azokat, akik nyíltan beszélnek az öregedés összetett problémáiról, és még nők is. Nekünk viszont azzal a nagy előnnyel járt az ő szereplése, hogy az ismertsége segítségével megpróbálhatjuk eltüntetni a menopauza körüli stigmát, sőt akár menőnek is láttathatjuk ezt a folyamatot.

Sok nő számára ez az időszak és maga a menopauza váratlan, negatív változásokat hoz a bőr tónusától és a haj minőségétől kezdve a szexuális egészségen át a hangulatig és az emlékezőtehetségig. Az élete közepén (és akörül) járó nőnek támogatásra van szüksége, amikor ezekkel a problémákkal találja szemben magát, és ez a támogatás jöhet egy orvostól, aki végre meghallgatja, vagy egy baráttól, akivel ugyanazon mennek keresztül. Azzal, hogy őszintén megosztja a világgal mindazt, amit ő és a barátai átéltek a menopauza okozta sokknak köszönhetően, Naomi erőt ad más nőknek, és érezteti velük, hogy nincsenek egyedül.

Ám nem áll meg itt a segítségnyújtásban. Miközben a könyvén dolgozott, felkereste az USA számos vezető menopauza-szakértőjét. Az ő nézőpontjuk nagyszerűen alátámasztja a nők által megélt valóságot, és gyakorlati tanácsokkal is szolgál.

Naomi évek óta meséli a történetét, és osztja meg a tudását konferenciákon és sorstársai körében. Könyvében tanúbizonyságot tesz bátorságáról, őszinteségéről és humoráról, és ezzel még szélesebb körnek adja meg a régóta vágyott vigaszt és bátorítást. Emelem kalapom Naomi előtt, aki kendőzetlenül számol be saját megélt valóságáról, miközben mély bölcsességet és hasznos iránymutatást is kapunk tőle. Nagyszerű ajándék ez a menopauzával kapcsolatos információk terjesztésére felesküdött közösségnek!

BEVEZETÉS:
MI AZ A MENOPAUZA?

A JELEK SZERINT hamarosan beáll a menopauza, közölte velem az orvosom harminchat éves koromban, amikor nem értettem, miért olyan nehéz teherbe esnem.

Majdnem leestem a vizsgálóasztalról.

– Ezt hogy érti? – kérdeztem levegő után kapkodva. – A menopauza? Az a nagymamákkal történik! Én még anya sem vagyok! Egyébként éppen azért jöttem, mert anya szeretnék lenni! Szívja vissza! – Próbáltam humorosan felfogni a hallottakat, de igazából azért könyörögtem, hogy ne legyen igaz, amit mondott. Nagyon megrémültem, hogy ezzel lőttek az álmomnak, hogy gyerekeket szüljek.

Döbbenten és önvádtól kínozva ültem ott, és eszembe jutott, amikor édesanyám negyvenöt éves korában megemlítette, hogy elérkezett a menopauza időszakába – de a negyvenöt még mindig nagyon messzinek tűnt a harminchathoz képest. Őszintén szólva nem is igen tudtam, mit jelent ez a szó, már eltekintve attól, hogy minden bizonnyal a színészi karrierem végét, amely eleve a szokásosnál sokkal később indult be. Harmincas éveim elején egyre többször hallottam, hogy hamarosan elérkezik az idő, amikor többé már nem játszhatok főszerepet. Most jött el a vég, amelyet annak idején megjósoltak? Könyörögtem az orvosnak, hogy mondjon többet erről.

Elmagyarázta, hogy a menopauza gyakorlatilag egy évvel az utolsó menstruáció időpontja után áll be. Ez általában ötvenéves kor körül esedékes, és a menopauza előtti években – ezt az időszakot ma „perimenopauza” néven emlegetjük – egy sor tünetet tapasztalhatunk magunkon, amelyek mindegyikét az ösztrogénszint csökkenése okozza: az éjjeli izzadás, a rendszertelen menstruáció, a hangulatingadozások és a hízás csak a leggyakoribbak. (Üdvözlöm a „perimenopauza” szó egyre szélesebb körű elterjedését. A kifejezés az Oxford English Dictionary adatai szerint az 1930-as években került be a lexikonba, miközben a „menopauza” szót már 1821-ben használta egy francia orvos, Charles-Pierre-Louis de Gardanne. Épp ideje volt a szókincsbővítésnek!)

Egy ideje már küzdöttem az éjjeli izzadással, de egyetlen orvos sem foglalkozott komolyan a problémámmal – pedig rengetegnél jártam, mert minden filmforgatás kezdete előtt vizsgálaton kell részt venni. Biztosan ismerős az a kérdőív, amelyet az orvosnál tett első látogatáskor kap az ember, és vagy száz kérdésből áll. Én minden alkalommal beikszeltem az „éjjeli izzadás” előtti kis négyzetet, éveken keresztül. Ezt minden alkalommal a stressz, a premenstruációs szindróma (PMS) vagy valamiféle ételre vagy italra (talán a borban található szulfátokra?) adott allergiás reakció számlájára írták. Én meg elfogadtam ezeket a magyarázatokat. Sokszor voltam fáradt és stresszes a forgatások kemény időbeosztása és a filmbemutatókkal járó nemzetközi promóciós utak miatt.

A harmincas éveim közepén egyre kevesebb idő telt el két menstruációm között, úgy tizenöt-tizennyolc nap. Ezt furcsállottam. Mégsem merült fel bennem, hogy a jelenségnek a menopauzához lehet köze. Most viszont az orvosi rendelőben megtudtam, hogy a rendszertelen ciklusom a perimenopauza tünete, és nem a sok éjjeli forgatás vagy a vacsora mellé elfogyasztott, plusz egy pohár bor az oka.

Akkor fogtam fel, mit is hallottam, amikor kijöttem a rendelőből: hamarosan megszűnik a ciklusom, és vele együtt minden remény, hogy valaha teherbe eshetek. Elképzeltem, mi lenne, ha felhívnám az édesanyámat. Érzékeny, szeretetteljes módon kezdeném a beszélgetést, nagyon kedves és együttérző lennék, tekintettel arra, mit állt ki ő generációja egyik női tagjaként: „Ezt meg miért csináltad velem, anya?” Miért nem mesélt többet erről az elkerülhetetlen átmeneti időszakról?

Végül valóban alkalmam nyílt megkérdezni tőle, nála hogyan zajlott ez a folyamat.

– A ciklusom lassanként elmaradt – felelte. – A hangulatom sokáig hullámzó volt, néhány évig tapasztaltam tüneteket, de negyvenöt éves korom után teljesen megszűnt a menstruációm, és azzal túl is voltam az egészen.

Sokkolt, hogy itt állok ennyi idősen, és erről mit sem tudtam.

– Talán azért nem beszélgettem veled ezekről a dolgokról, mert velem sem tette az anyám – vélte.

Mennyire abszurd, hogy egy ilyen gyakori élmény tabu lehet! És az hogyan fordulhatott elő, hogy én, egy eléggé nagy élettapasztalattal rendelkező ember, aki minden éves kontrollra eljárok, és egész életemet csodálatosan nyitott és elképesztően intelligens nők között töltöttem, egyszer sem hallottam semmi ilyesmit: „Figyelj csak, elmesélek egy-két részletet arról, ami valamikor a következő években veled is meg fog történni, és azt, mire számíthatsz!”

Lehetséges, hogy azért övezi ekkora csend a menopauzát, mert a nők azt hiszik, magától értetődő, hogy bizonyos dolgok fájnak?

Dr. Sharon Malone, a Washingtonban praktizáló szülész-nőgyógyász, a Női Egészség Egyesület (Alloy Women’s Health) főorvosa és az Egyesült Államok egyik vezető szaktekintélye a menopauza témájában, azt mondta nekem: „Szerintem többek közt azt kell megértenünk, és egymás után erősítik meg ezt a tanulmányok, hogy egészen normalizáltuk a szenvedést mint a női lét részét. Szenvedünk a görcsöktől, szenvedünk szülés közben, szenvedünk a premenstruációs szindrómától. Ezek mind kizárólag a nőket érintik, és mind ez idáig elképesztően keveset tanulmányozták. Ugyanis az elvárás az, hogy a nők szenvedjenek, és olyan, mintha ez a szenvedés nem lenne érdemes rá, hogy megszüntessük. A nők túloznak. A nők hisztérikák. Az egészet csak képzeled. Ez a szerencsétlen látásmód sajnos még ma is nagyon általános az orvostudományban. A nők máig úgy érzik, hogy nem hallják meg a szavukat, láthatatlanok, és nem is hisznek nekik. Ez baj.”

Az újabban a menopauzára irányuló figyelem segít, hogy a nők jobb ellátáshoz jussanak, de még mindig sok téves információ kering, megdöbbentő, mennyi. Néhány éve a gyerekeim meghallották, amint arról beszélek, hogy a menopauza időszakát élem. Kíváncsian vártam, mit tudnak erről az életszakaszról, ezért megkérdeztem tőlük. Vajon azt felelik majd, hogy a nők ilyenkor életük egy újabb, nagyszerű szakaszába lépnek, esetleg az ókori falvak bölcs, kiegyensúlyozott időseit említik majd, vagy azt, hogy Helen Mirren középkorú nőként lett híres?

– Az nem az, amikor valaki bepisil éjjel? – találgatott az egyik gyermek.

– Abba halnak bele az öreg nénik? – tippelt a másik. – Meg fogsz halni?

– Nem! – siettem tisztázni a helyzetet. Majd az jutott eszembe: Végül is mind meghalunk, nemde? Azután mély gödröt ástam magamnak: – Nos, igen, de nem, de…

Ha termékeny éveink története egy kaland, amely a pubertással kezdődik, és a menopauzával ér véget, miért esik olyan kevés szó odüsszeiánk végéről és arról, ami azután következik? Miért nem része a menopauza a szexuális felvilágosításnak, sem a házasság előtti tanácsadásnak, sem bármely beszélgetésnek, amely az élet előttünk álló kihívásaira hivatott felkészíteni minket? Elég volna, ha csak röviden ennyit mondana valaki, amikor megjön az első menzeszünk: „Gratulálok! Most léptél a termékenység útjára, amelynek során valamikor vagy teherbe esel majd, vagy nem. Legkönnyebben a húszas éveidben foganhat kisbabád, majd egyre csökken a termékenységed, és harmincöt éves korod után a csökkenés üteme felgyorsul. A ciklusod átlagosan ötvenegy éves korodban ér majd véget, de lehet, hogy sokkal előbb. Ne érjen váratlanul!”

Azóta nagyon sok orvostól hallottam, hogy elképesztően sok nőt diagnosztizálnak félre mindenfélével a fibromialgiától a krónikus kimerültségen és az irritábilisbél-szindrómán át a klinikai depresszióig, miközben valójában csak menopauzájuk van.

Évekkel ezelőtt azon kaptam magam, hogy igyekszem mindezt elmagyarázni egy nálam fiatalabb barátnőmnek. Kasszandra is megirigyelhette volna azt a szenvedélyt, amellyel figyelmeztettem az illetőt, ne vegye félvállról a tüneteit, ne bagatellizálja el az egészségügyi problémáit, és zárja ki a menopauzát, mielőtt komolyabb betegségekre teszteltetné magát.

– Őrület, mennyire kevés a fellelhető információ! – háborogtam. – Miért kell úgy éreznünk, hogy muszáj titokban tartanunk ezt az egészet? Miért nem osztjuk meg egymással mindazt, amire külön-külön rájöttünk, miért nem nézzük meg, kinek mi vált be? Miért nincs valami kézikönyv a témában?

– Én elolvasnám, ha lenne – felelte. – Írd meg!

Sokáig ellenálltam. Túlságosan féltem. Ráadásul még semmit sem tudtam, csak azt, hogy rohamosan közeleg a menopauza, és a gondolat is halálra rémisztett. Amióta csak színészként dolgozom, folyamatosan azt hallgatom, a karrierem szempontjából öngyilkosság volna felhívni a figyelmet a koromra, ha az nem huszonhárom év vagy még kevesebb. Azt mondták, soha többé nem kapok munkát, ha bevallom, hogy beállt nálam a menopauza, vagy akár csak azt, hogy elkezdődött a perimenopauza időszaka. Hollywoodban létezik egy bájos kifejezés az ilyen nőkre: „nem dugható”.

Évente kétmillió amerikai nőnél kezdődik meg a menopauza. Ez napi majdnem hatezer nő. Világszerte egymilliárd érintett nőről beszélünk. Mégis teljesen egyedül éreztem magam. A változással kapcsolatos tudás hiánya szégyenhez és félelemhez vezetett, és emiatt majdnem elmulasztottam a lehetőséget, hogy anya legyek. Igazság szerint már egy ideje a perimenopauza jeleit mutattam, de soha senki sem mondta, hogy azokat tapasztalom. Ha egy nő éjjeli izzadásra, szorongásra, álmatlanságra panaszkodik, az orvosának első dolga kellene legyen, hogy felvilágosítja őt a perimenopauzáról és a menopauzáról.

Persze, részben megértem, miért nem fűlik az orvosok foga egy ilyen nyílt beszélgetéshez. Néhány évet már eltöltöttem ebben a közegben, és sokukkal beszéltem négyszemközt, így már értem, mennyire kevés idejük jut komoly beszélgetések kezdeményezésére. Ha csak tizenöt percet szánhatnak egy páciensre, miért is sokkolnák ilyesmivel? Nyilván a hírvivőt lőnék le. Én fel is pofoztam volna az orvosomat, ha nem lett volna olyan jóképű. Miért is ne tudnák le a vizsgálatot egy teszttel vagy vérvétellel, és ha a nő zaklatott, miért ne írnának fel neki valami antidepresszánst vagy altatót? Toljuk a menopauzás beszélgetést máskorra, és, ha szerencsénk van, másik orvosra!

Nem is kérdés, hogy a negyvenes és ötvenes éveikben járó nőkkel szemben a gázlángozás taktikáját alkalmazza az egészségügy, ennek pedig valódi következményei vannak a jólétük szempontjából, akkor is, ha manapság az inga a több figyelem irányába mozdul el, ami a menopauzát illeti, és a tünetek enyhítésének lehetőségeiről is több szó esik. Márpedig a tünetek enyhítése lehetséges! Elmesélem majd, miként segített rajtam a hormonpótló terápia (más néven HRT, megint más néven MHT, vagyis menopauza-hormonterápia, vagy akár csak hormonterápia, HT), és milyen kérdéseket kell feltennünk, ha felmerült bennünk, hogy élnénk vele. Ebben a könyvben a HRT rövidítést használom, mert nekem így mutatták be, és maradtam ennél.

Úgy gondolom, érdemes azzal is foglalkozni, mi okozta a hosszú hallgatást. Nem lehet köze a nőgyűlölethez, a patriarchátushoz, az életkoralapú diszkriminációhoz? Meg ahhoz az igényünkhöz, hogy senkinek se okozzunk kényelmetlenséget? De miért hittük mi, nők, hogy ez jó célkitűzés – az, hogy sose szoruljunk segítségre?

Micsoda radikális felismerés, mennyiféle módon hallgattattam el saját magamat a szexizmus miatt! Rájöttem, hogy nincs szükség a megfelelési kényszerre. Nem kell mindig mindenki dolgát megkönnyítenünk. Bátran kitölthetjük a teret, kimondhatjuk, mire van szükségünk. Lehetünk asszertívak!

Újabban meggyőződésemmé vált, hogy nincs szexibb egy nőnél, aki tudja, mit akar. Minden jó munka- és családi – no meg orvosi – kapcsolat megfelelő kommunikációt feltételez. Szégyenérzet nélkül tárgyalhatjuk a menopauza részleteit, azt, hogyan lehet túlélni, milyen tüneteket tapasztalhatunk, és nem kell ezt a témát annyival letudnunk, hogy „néha majd meleged lesz”. Beszélhetünk az összes véres részletről. Fogalmam sem volt, hogy ennyire kiszárad majd a bőröm, sem arról, hogy mindennapossá válnak a húgyúti fertőzések és a bélproblémák, sem arról, hogy ilyen hosszú a menopauzához köthető problémák listája. Szomjaztam a témával kapcsolatos információkat, és Hollywoodban senki egy mukkot sem szólt róla. Mind úgy tettünk, mintha a csábító évek és a nagymamaszerepek között a nők… nem is tudom… eltűnnének?

Nos, egyre nőtt bennem a düh, míg már nem érdekelt, mennyire szenvedi majd meg ezt a karrierem. A fenébe is, nekem információ kell, és feltehetőleg másnak is! Ekkorra már egy évtizede éltem a menopauzát, ezért úgy gondoltam, talán, esetleg van mondanivalóm azok számára, akik még csak most kezdik.

2022 októberében megalapítottam cégemet, a Stripes Beautyt, amely a korombeli nők számos praktikus szükségletét célozza meg (például síkosítót és intenzív hidratálót árulunk, mert az életközép magával hozza a masszív folyadékveszteséget). A Stripes Beauty három pillére a menopauzával kapcsolatos felvilágosítás, a közösség és a megoldások – a fejbőrtől a vagináig minden problémára. Ennek szellemében fogtam hozzá jelen könyv megírásához is – ebben megkísérlem lefedni a menopauza minden szegletét, amellyel csak eddigi életem során találkoztam. Olyan forrásnak szánom, amilyen nekem is jól jött volna, amikor összetörve és halálra rémülve léptem ki az orvosi rendelőből.

Ez a könyv mindazoknak szól, akik épp most mennek keresztül a menopauzán, és szeretnék megérteni, mi a fene történik velük, és azoknak is, akik majd csak később esnek át rajta, és felkészülten akarnak odaérni, hogy ne vezessék félre őket úgy, ahogy velem tették. Sosem mertem szószólója lenni semmilyen ügynek, de a menopauzával kapcsolatos beszélgetés megkívánja, hogy őszinték, hangosak, és, bátran kimondom, kissé nőietlenek legyünk. Bakker!

Mindennek egyik legviccesebb hozadéka, hogy rendszeresen rám írnak celebek, és megosztják velem, hogy beállt náluk a menopauza. Mintha egy gyóntatófülkében ülnék, vagy én lennék Hollywood nagynénje, akihez mindenki futhat a bánatával. De élvezem! Üdvözlöm őket a klubban, orvost javaslok nekik, vagy bármi mást, amit épp keresnek, és sokszor csak arra van szükségük, hogy valaki ítélkezés nélkül meghallgassa őket. Ebben a könyvben mindent megosztok, amit velük is meg szoktam, és remélem, elég részletesen teszem ezt ahhoz, hogy megspóroljam az érdeklődőknek azt a rengeteg keresgélést, amit magamnak nem tudtam, miközben a változókor erdejében botorkáltam.

Figyelem: nem vagyok orvos (nem is igen játszottam még orvost a filmjeimben sem, bár bábát már igen), viszont sokat megismertem, amióta másról sem beszélek, csak a menopauzáról. Mindig is azt gondoltam magamról, ügyesen hozom össze az embereket, legyen szó vacsorapartiról, produceri munkáról vagy egy pickleball-bajnokság megszervezéséről (bizony, azt is csináltam már). Bízom az ösztöneimben, amikor tehetséges embert látok.

Ugyanezt tettem itt is. Annak érdekében, hogy a legfrissebb információkat és leginkább inspiráló történeteket oszthassam meg, zseniális szakértőket gyűjtöttem csokorba, nőgyógyászokat, pszichológusokat, bőrgyógyászokat, valamint különféle, lenyűgöző nőket, akik a menopauzáról mesélnek – akad köztük hetven fölötti barátnőm, akinek még sosem volt olyan jó a szex, mint most, és a negyvenes évei végén járó hölgy, aki élő adásban kapott pánikrohamot.

Hogyan lehetne ez életünk legfelemelőbb, legizgalmasabb időszaka? Ilyenkor már eleget tapasztaltunk a munka, a kapcsolataink és a testünk szempontjából is ahhoz, hogy tudjuk, mit adhatunk a világnak. Nem kell senki engedélye. Csak eszközökre van szükségünk, és persze az információra, hogy mentegetőzés nélkül lépjünk be az előttünk álló, erőt sugárzó, örömteli korba.

ELSŐ FEJEZET
Diszkomfortzóna

NEGYVENKÉT ÉVES KOROMBAN, nem sokkal második kisbabám születése után kezdődtek nálam a menopauza erős, kitartó tünetei. Ezek közül a legjelentősebb az éjszakai izzadás volt. Időnként nappal is voltak hőhullámaim, kettőre élesen emlékszem.

Egyik alkalommal épp repülőn utaztam, amikor rám tört. Abban a pillanatban úgy éreztem, megfulladok. Elviselhetetlen volt a hőség, de nem is arra hasonlított, amikor nagyon meleg helyen vagyunk, hanem arra, amikor elönt minket a szégyen. Eluralkodott rajtam az érzés: „Te jó ég, most azonnal el kell innen mennem!” De a középső ülésen ültem, és korábban már kétszer is kimentem a mosdóba, a mellettem ülő nagy bosszúságára, úgyhogy maradtam a fenekemen, és nagyon szerettem volna valahol máshol lenni. Ha lett volna katapultgomb, megnyomtam volna, csak előbb még jól bemutattam volna a folyosó mellett ülőnek.

A másik alkalommal épp jól éreztem magam a barátaimmal egy kiránduláson, és a Csendes-óceán közepén voltam egy nagy hajón. Ez volt az egyik eset, hogy csodás nyaralásra indultam totyogós gyerekeimmel, és odavoltam, mert csinos nyári ruhában ringatózhattam a vízen. Egyszer csak teljesen leizzadtam. Alig volt rajtam ruha, mégis úgy éreztem, le kell dobnom magamról a tapadós textildarabokat, és az óceánba vetni magam. Igaz, olyan vizeken jártunk, ahol jó sok cápa ólálkodik, mégis arra gondoltam: „Most rögtön be kell ugranom a hideg vízbe.”

Abban az évben gurult el a gyógyszerem, mondta egyszer egy nő, aki épp arról beszélt, milyen volt belépni életének ebbe az új szakaszába. Átélte a véredények tágulásának és szűkülésének szokásos tüneteit (a hőhullámokat, az éjjeli izzadást, az erős szívdobogást), és a szimptómák a testének szinte minden pontjára kiterjedtek: hangulatváltozásokat élt át, megküzdött a depresszióval, a szorongással, az ingerlékenységgel, emellett megváltozott a bőre, egyszerre lett száraz és zsíros, alvásproblémák jelentkeztek nála, hullott a haja, viszont, kegyetlen módon, az arca egyre szőrösödött, hüvelyszárazság lépett fel, migrén, időnként képtelen volt tiszta fejjel gondolkodni, húgyúti fertőzéseket kapott, bélrendszeri panaszokkal, inkontinenciával küzdött, sőt a füle is csengett. Eltartott egy darabig, mire ő és az orvosai rájöttek, hogy ez mind a menopauzával függ össze.

A menopauzával leginkább a hőhullámokat kötik össze. Ez az egyik legnehezebben elviselhető probléma azok közül, amelyekkel ebben a korban meg kell küzdeni, főként azért, mert a lehető legkínosabb pillanatokban jelentkezik, ugyanis a stressz is kiválthatja.

Barátnőm, Sarah a következő szavakkal jellemezte hőhullámait: „Fura, már-már mániákus szokásommá vált, hogy éjjel hol erre, hol arra az oldalra fordulok, és hozzáérek a lepedőhöz. Mindig megdöbbent az élmény: mintha valaki elvette volna onnan a tízes fokozatra kapcsolt elektromos takarót – pont annyira forró a korábbi helyem. Számomra az a legnagyobb meglepetés a hőhullámokban, hogy teljesen más érzés, mint ha csak rettenetesen melegem volna egy forró nyári napon. Irtó heves, és egyik pillanatról a másikra jelentkezik. Jól vagyok, jól vagyok… Úristen, valaki adjon egy ventilátort! Dobjatok rám jeget! Azt sem bánom, ha nyilvánosan anyaszült meztelenre kell vetkőznöm!

Szerinte ezt az életszakaszt így lehet összefoglalni: „Letépjük magunkról a ruhát, miközben egyetemi nyílt napokra járunk.”

Meg sem tudnám számolni, hány nőtől hallottam, hogy egy fontos munkahelyi értekezlet vagy a párjával folytatott, nehéz beszélgetés közepén egyszer csak azon kapta magát, hogy dől róla az izzadság, mintha bikram jógán lenne, miközben mindenki más a lehető legkellemesebben érzi magát. Az első hőhullámom alkalmával arra gondoltam: „Ki csavarta fel a fűtést? Ki tehet erről?” Mint amikor nem tudjuk begombolni a sliccünket, és biztosra vesszük, hogy összement a mosásban a nadrágunk.

Nálam mindennapossá vált az éjjeli izzadás, pedig sportolás közben csak akkor kezdek verejtékezni, amikor már majdnem holtan esem össze. Még most, a hormonterápia ellenére is előfordul időnként, hogy arra ébredek, leizzadt a mellkasom, és olyan szagom van, mintha egész éjjel húspogácsát sütöttem volna egy hamburgerezőben. (Több bőrgyógyásztól hallottam, hogy egyre több középkorú nő látogat el hozzájuk, mert botoxkezelést szeretne – a hónaljára, az ugyanis megszünteti a fokozott izzadást.)

Az egyik sminkesem elmesélte, hogy életében először munka közben vált hőhullám szemtanújává. Épp a sminkszékben ült egy színésznő, és egyszer csak felkiáltott: „Jesszusom, jön, jön!” Mire én: „Mi jön? Mi történt?” Mire ő: „Nézd az arcomat!” Hirtelen elvörösödött, és a felső ajka gyöngyözött az izzadságtól. Ez a nő éppen főszerepet játszott szexi ruhákban. Adtunk neki egy kis vizet jéggel, hideg pakolást raktunk az arcára, és megvártuk, hogy lehűljön.

A hőhullámokat az ingadozó hormonszint okozza. A test termosztátja összezavarodik, mert nem kapja meg a szokásos mennyiségű ösztrogént, ezért azt a jelet küldi, hogy nagyon meleg van. Erre a test a véredények megnyitásával reagál, ami izzadást és hőhullámokat okoz – ezek általában néhány percig tartanak, ugyanakkor igen hevesek.

Egy sor praktikával küzdhetünk ellenük. Álljon itt egypár egyszerű, nyilvánvaló tipp: öltözzünk rétegesen, hogy gyorsan vetkőzhessünk, amikor elkezdődik a jelenség, és viseljünk légáteresztő pamutot. Aludjunk eleget, és igyunk elég vizet. Figyeljük meg, mi váltja ki a hőhullámokat, és igyekezzünk nem enni-inni olyasmit, aminek ez lehet a következménye, például csípős ételeket, alkoholt, koffeint (vagyis semmi olyat, ami élvezetes). Öntsünk jeges vizet, esetleg helyezzünk jeges pakolást a tarkónkra, amikor érezzük, hogy közeleg a hőhullám. Egyik barátnőm a hordozható tarkóventilátorra esküszik, amely úgy néz ki, mint egy fejhallgató. Tudom, mire gondol most a kedves Olvasó: nincs az a jeges pakolás vagy jópofa ventilátor, ami megmenthetne, amikor jön a hőhullám.

A hőhullám valójában csak a jéghegy csúcsa, mondta nekem dr. Sharon Malone. (Jópofa ez a metafora – a hőhullám egyáltalán nem hűvös.) „Ezt kezeljük, mert a tapasztalatok szerint a komoly és gyakori hőhullámok a kardiovaszkuláris betegség hírnökei lehetnek, valamint emelik az Alzheimer-kór kialakulásának kockázatát is. A hőhullámok megfosztják a nőket a nyugodt alvástól, ami kardiovaszkuláris betegségekhez, depresszióhoz, ingerlékenységhez, sőt súlygyarapodáshoz is vezethet. Tehát viccelődhetünk a hőhullámokkal, legyinthetünk a problémára, mégis úgy működnek, mint kanári a szénbányában: hosszú távon jó indikátorai a menopauza lecsengése után fellépő egészségügyi gondoknak. A nőknek meg kell érteniük, hogy a hőhullám nem ártalmatlan, és nem is vicces.”

Mielőtt megkezdődött nálam a menopauza, nem is tudtam, hogy a hőhullámokon, éjjeli izzadáson és hangulatingadozáson kívül más tünetei is léteznek. Évek óta gyötörtek rémes migrének. Egy-egy akár három napig is eltartott, és mindig ugyanabból a pontból, a bal szemem mögül indult. Néha csak tompa fejfájásig jutott, máskor viszont egészen megbénított, ráadásul akármi is kiválthatta. Nem mindig a kelleténél eggyel több pohár bor vagy a túl sok cukor okozta, bár ezek általában oda vezettek. Gyakran a kevés víz, esetleg a kevés alvás volt a ludas. Sosem tehettem meg, hogy három napra elvonulok a munkától és a gyerekneveléstől, hogy jobban legyek, pedig ha nem kaptam el a közelgő migrént a megfelelő gyógyszerekkel már a legelején, akkor bizony annyi ideig nem tágított. Így hát végigszenvedtem. Nagyon lehangoló volt egy-egy ilyen etap. És annyi éven át egyetlenegyszer sem említette senki, hogy akár a menopauza egyik tünete is lehet.

Amikor már úgy éreztem, tudom kezelni a migréneket, megkezdődött a szüntelen húgyúti fertőzések időszaka. Ezek miatt antibiotikumot kellett szednem, ami viszont bélproblémákat okozott – székrekedést és puffadást. Orvoshoz fordultam, aki azt mondta, vegyek be Metamucilt, és igyak sok vizet. És ez volt az összes segítség, amit kaptam.

Egyszer sem mondta a háziorvosom: „Nos, lehet, hogy mindez a menopauzával függ össze, és a következőket kell tennie.”

Így hát esetleges, rövid távú megoldásokkal felvértezve szálltam szembe a problémával. Eszembe jutott, hogy huszonéves koromban az ausztrál Urál húgyúti lúgosítóport használtam, amelytől a vizelet veszít savasságából, így enyhül a húgyúti fertőzéssel járó, égető érzés. Most, sok évvel később kiderült, hogy ez a por az interneten is kapható, még az Amazonon is árulják, ráadásul választhatok a tőzegáfonyás és a citromos íz között, úgyhogy időnként megrendelem. De akárhány termékkel küzdünk is a húgyúti fertőzések ellen, akkor is idegesítőek, és hihetetlenül fájdalmasak.

Egyszer, még a világjárvány alatt épp extrém mértékű fájdalmat kellett kiállnom egy ilyen fertőzés miatt, és semelyik szokásos, boltban kapható gyógyír nem működött – sem az áfonyalé, sem az Azo, sem az Advil. Felhívtam az orvosomat, aki épp egy baseballmeccsen volt. (Akárhányszor jártam is az orvosomnál virtuálisan, nem értettem, mi történik. Olyan volt, mintha egy helyben járnék, ráadásul elképesztően nehéz volt őt elérni.) Alig hallottam a hangját a tömeg üvöltésétől. A következőt mondta: „Nem, semmi baj. Csak vegye be ezt az antibiotikumot, megkapja a legközelebbi gyógyszertárban, bla, bla, bla.”

Letettem a telefont. Rövid időn belül a negyedik antibiotikum-kúrát javasolta. Úgy éreztem, csak le akar rázni, mintha szerinte túl sokat panaszkodnék, vagy hipochonder lennék. Arra gondoltam: „Segítségre van szükségem. Magának nem az a feladata, hogy segítsen?”

Később, miután eljöttem attól az orvostól, üzenetet írtam az újnak, amikor egy bizonyos antibiotikum allergiás reakciót váltott ki nálam, és feldagadt az arcom. Nem tudtam biztosan, miért történt ez, de azt gyanítottam, vagy a gyógyszer tehet róla, vagy valami környezeti tényező. A vérvizsgálat kimutatta az E. coli jelenlétét, ezért elküldtem a dokinak egy cikket, amely szerint egy bizonyos márkájú kutyaeledelt összefüggésbe hoztak ezzel a baktériummal. (Hányan vagyunk, akik a lehető legfurcsább cikkekre akadtunk, miután fejest ugrottunk az internet bugyraiba?) Azt írta vissza: „Köszönöm az érdekes cikket. Adjon probiotikumot a kutyájának!”

Minden újabb antibiotikum-kúrától felpuffadtam – márpedig az orvosom ragaszkodott hozzá, hogy mindig cserélgessük a márkát, nehogy rezisztenssé váljak. Annyira fájt a gyomrom, hogy végre egy orvos CT-re küldött. A radiológus szerint a beleim úgy festettek, mint egy teli vödör, amely majdnem túlfolyik, és ez az állapot rendkívül veszélyes. Olyan komoly székrekedéssel küzdöttem, hogy gyakorlatilag kis híján szétrobbantam. Elvis nem abba halt bele, hogy szétrobbantak a belei? – jutott eszembe.

Csak a fejemet csóválom, ha elolvasom az üzenetváltásaimat azzal az orvossal – egyszer ezt írta: „Igyon elég vizet!”

Végül is csak a következőkre volt szükség ahhoz, hogy megszabaduljak a krónikus húgyúti panaszoktól: három orvosra, hat antibiotikum-kúrára, egy CT-re, több beöntésre, napi Metamucil-adagra, egy sor antibiotikumok okozta gombás fertőzésre, egy csomó olyan alkalomra, amikor visszautasítottam a párom közeledését, nehogy kényelmetlen helyzetbe kerüljünk, egy vagon szégyenérzetre – pedig csak egy menopauzához értő orvos kellett volna, meg egyetlen tubus ösztrogéntartalmú krém!

Azokban a hónapokban mindig kellemetlenül éreztem magam, és nagyon frusztrált a helyzet. Kiderült, hogy a bélbántalmak is a menopauza számlájára írhatók, ami logikus, tekintve, hogy a hormonok szinte az egész testünkre hatással vannak, többek között a bélbaktériumokra és az emésztésre is. Megint csak ki kell jelentenem, hogy az orvosképzés mostohán bánik a menopauzával. Úgy hallottam, az orvosok legjobb esetben is egész rezidensként töltött idejük alatt néha kapnak négy óra oktatást a témában, tehát lehet, hogy csak egyetlen előadáson esik szó róla. Nem csoda, hogy mind (sok orvost is beleértve) össze vagyunk zavarodva.

Azóta több, menopauzához értő orvostól is hallottam, hogy rövid távon lehet antibiotikumot szedni a húgyúti fertőzések megelőzésének érdekében, de más is segíthet, például az, ha szex előtt és után elmegyünk pisilni, hetente néhányszor ösztrogéntartalmú krémet használunk, valamint minden hancúrozás előtt is egy keveset. A hüvelyszárazság is okolható a húgyúti fertőzésekért, és más problémákért is.

Dr. Kelly Casperson, Washington államban praktizáló urológus a menopauza urogenitális szindrómájával kezel nőket, vagyis GSM-mel, korábbi nevén VSM-mel, a menopauza vulvovaginális szindrómájával.

„De a pácienseim nem tudják, mi ennek a neve – mondja. – Azért jönnek, mert „csíp a pisilés”, „inkontinens lettem”, „munka közben állandóan vécére járok”. Vagy visszatérő húgyúti fertőzésekre panaszkodnak, vagy a fájdalmas szexre, vagy a száraz vulvára, vagy a száraz vaginára. Ez mind a GSM. Az alacsony ösztrogénszint miatt veszítünk feszességünkből, valamint elveszítjük természetes nedvességünket, amely a szöveteket védi. Ezeket a tüneteket a perimenopauzában is megfigyelhetjük, de idősebb nőknél is. És az emberek nem veszik észre az összefüggést. Ha azt mondom egy hetvenéves nőnek, hogy a vizelési problémáinak a menopauzához van közük, azt feleli: „Az tizenöt éve volt, és sosem voltak még csak hőhullámaim sem!” Az emberek nem értik, hogy az alacsony ösztrogénszint bizonyos reakciókat vált ki a testből.

Lassacskán én is rájöttem, hogy ezek a szigorúan testi tünetek az egész életünkre kihathatnak. Például megeshet, hogy tönkremegy a kapcsolatunk, ha egyik fél sem meri bevállalni a szexet, hátha fájni fog, vagy a nő kínosnak érzi, hogy ezekről a dolgokról beszéljen a párjával.

Amikor gyakori húgyúti fertőzéseimet említettem, dr. Casperson azt mondta, ez általános jelenség a korombeli nőknél. „Az életünk közepe felé gyakrabban fordulnak elő, mert csökken az ösztrogénszintünk, ez pedig a vaginánk pH-értékének emelkedéséhez vezet. Ekkor megváltozik a mikrobiomunk. A vaginánk savas pH-ja és egészséges mikrobiomja védi meg a húgyhólyagunkat a bélrendszerünk patogénjeitől (vagy kórokozóitól). Intim kapcsolat során a testnedvek keverednek, ezért gyakoribbak a húgyúti fertőzések. Tehát aki jót akar bulizni, annak kemény kidobó kell.”

Ha valaki gyakran kap húgyúti fertőzést, mint akkoriban én, tehet bizonyos lépéseket. „Azt szoktam mondani a pácienseimnek, amikor a visszatérő panaszaikkal hozzám fordulnak, hogy első körben ki kell kerülni a fertőzések és antibiotikum-kúrák ördögi köréből – mondja dr. Casperson. – Azért kerülnek ebbe a kétségbeejtő körforgásba, mert az antibiotikum önmagában is megzavarja a mikrobiomot, amitől még nagyobb eséllyel kapják el a következő húgyúti fertőzést. A vaginális ösztrogén a válasz a kérdésre, és ezt az emberek nem tudják.”

Ez az információ nagyon sok szenvedéstől megkímélt volna, annyi szent!

„Sokan le is állnak a szexszel, mert félnek, hogy amiatt fogják elkapni a következő fertőzést. Mániákusan tisztálkodnak, és mindenféle termékeket használnak, amelyek csak tovább irritálják a szervezetüket! Több tanulmány is vizsgálta, milyen szerepet játszik a vaginális ösztrogén a visszatérő húgyúti fertőzések csökkentésében. 50-60%-kal csökkenti a kockázatot, ami felér egy csodával.”

Bár tudtam volna erről!

A bélrendszeri panaszok is óriási gondot okoztak nekem, és még csak nemrégiben sikerült felülkerekednem rajtuk. Hallgatok a testemre, figyelem, mi válik be, és most már felismerem, mikor segít, ha kevesebb búzát, koffeint, alkoholt, cukrot fogyasztok. Egyes nők szerencsések, és rendbe tudják hozni az emésztésüket rostban gazdag étrenddel, vagy ha napi egyszer probiotikumot szednek.

A magam részéről nagyon hiszek a mértékletességben. Szerintem fárasztó diétázni, ráadásul mindig beadom a derekamat a kísértésnek. Régebben a túl sok étrend-kiegészítő okozott emésztési panaszokat, ezért most már inkább csak akkor szedem ezeket, ha úgy érzem, kibillentem az egyensúlyból. És igyekszem fermentált élelmiszereket bevinni, például savanyú káposztát, probiotikus joghurtot, kombuchát, misót, kimchit, és napi egy kanál almaecetet.

Azonban a hormonok sok olyan problémámon segítettek, amelyen az étrend önmagában nem. (A hormonterápiáról bővebben is írok a hatodik és hetedik fejezetben.) Dr. Casperson a következőt mondta erről: „Ha az ember nem vizel eleget, dehidratált, az étrendje bélrendszeri gyulladásokat okoz, akkor az ösztrogén önmagában nem gyógyír mindenre. A hormonterápia az öngondoskodásnak csak az egyik formája. Az életünk feléhez érve ideje számot vetni: eleget mozgunk? Igyekszünk helyesen táplálkozni? Jól kezeljük a stresszt?”

„Egyre jobban megértjük a menopauza tüneteit, és a legfontosabb tudnivaló ezekkel kapcsolatban, hogy rendkívül sokfélék lehetnek, mondta egy beszélgetésünk során dr. Carol Tavris szociálpszichológus, aki Avrum Bluminggal közösen az Estrogen Matters (Ösztrogénügyek) című kötet szerzője. Nem is csoda, hogy a nők nem tekintik ezeket egy nagy menopauza-csomag részeinek. Ízületi és izomfájdalmakkal reumatológushoz fordulunk, erős szívdobogással kardiológushoz, depresszióval pszichiáterhez. Ha megértjük, hogy ezek a panaszok mind az ösztrogéncsökkenés és a menopauza egyéb aspektusai okozta fiziológiai változások közé sorolhatók, hirtelen leesik a hályog a szemünkről.”

Rengeteg egyéb tünet létezik, amelyekről az emberek nem tudják, hogy a menopauzával függnek össze. Az erős szívdobogás is ezek közé tartozik.

Dr. Casperson így fogalmazott: „Éppen az orvosi pihenőben kávéztam, amikor belépett az egyik barátnőm, egy negyvennyolc éves, magasan képzett érsebész. Azt mondja nekem: „Kardiológushoz fogok fordulni. Néha annyira felpörög a szívem, hogy már nem merek vezetni, ha a gyerekek is a kocsiban ülnek.” Amikor legközelebb találkoztunk, ezt mesélte: „A kardiológiai vizsgálat negatív lett. Az orvos szerint tökéletesen egészséges a szívem. Akkor sem érzem biztonságosnak, hogy volán mögé üljek.” Mire én: „Ez perimenopauza is lehet. Érdemes lenne hormont szedned.” Ezek után elment az orvosához, aki felírt neki egy gyógyszert, próbálja ki. A barátnőm legközelebb már erről számolt be: „Teljesen megszűntek a szívproblémáim. Ezt a kardiológus miért nem mondta? Csak annyit közölt, hogy egészséges vagyok.” Itt van ez a rendkívül értelmes, negyvenes nő, és képes lett volna