Table of Contents

- Köszönetnyílvánítás

- Historica

- 1. A fekete a fehérbe

- 2. A becsület drága dolog

- 3. Zivatarfelhők érkeznek

- 4. Az eladott eskü

- 5. A monostor

- 6. Amikor az árnyék is lopakodik

- 7. Követ kővel

- 8. Szemtől szemben

- 9. A nyáresti fogadó

- Szereplők, helységnevek

- ELŐKÉSZÜLETBEN

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATÁSA

J. A. A. Donath

A TRIANNITA KRÓNIKÁK

A BITORLÓ FIVÉR

A HARMADIK KÓDEX

© Jenei András 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-029-7

A borító Jeneiné Gátfalvi Ágnes és Kaszás Zsófia munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A szerző hivatalos weboldala: www.jeneiandras.hu

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

- Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

Köszönetnyílvánítás

Historica

1. A fekete a fehérbe

2. A becsület drága dolog

3. Zivatarfelhők érkeznek

4. Az eladott eskü

5. A monostor

6. Amikor az árnyék is lopakodik

7. Követ kővel

8. Szemtől szemben

9. A nyáresti fogadó

Szereplők, helységnevek

ELŐKÉSZÜLETBEN

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATÁSA

Köszönetnyílvánítás

Köszönettel tartozom feleségemnek, Egnesznek, aki velem volt Sárhegyen, eljött velem, és együtt néztük az ihletet adó előadásokat,

aki elkészítette nekem az első és egyetlen Triannita-köpenyt, s arcát adta Lady Aegnesznek; Marcinak, aki olyan zenét mutatott meg nekem, aminek hónapokon keresztüli hallgatása ihletett egy-egy fejezetet, s nem utolsósorban azoknak az olvasóknak, akik kőkeményen kritizáltak azért, hogy tanuljak még…

Historica

A háború, amely közel hatszor forgatta meg maga körül a tavaszt, amit csak lehetett, meghagyott a medencének fekete és gyászos emlékként. Aztán ezt a rövidnek tűnő, ám több ember számára nagyon hosszú korszakot követte az az újabb hat év, amit Pelvethia ki¬gyó¬gyu¬lá¬sá¬nak is hívtak…

A régóta félelmet keltő hír, miszerint a romurok (ez a távoli tájakat uraló nép), a „Nagy veszedelem”-nek hívott, vad sereg eléri a birodalmat, s irtózatos karmai még azon is túlnyúlnak majd, pont abban a pillanatban érkezett meg, amikor az emberek békét reméltek. S akkor egy korszaknak a végét, egynek meg a kezdetét jelentette Robert király trónra lépése, amit nemcsak jogos örökségeként érdemelt ki, hanem elhozta a medence népének a közel húsz évig nélkülözött békét és igazságosságot, no, meg a nyugalmat is. Azt, amiben nem kellett attól félnie senkinek, hogy egy-egy énekért vagy mondatért a fejét veszi a korábbi trónbitorló király. Okkal vagy ok nélkül árulónak nyilvánítja azt, aki nem hajt fejet az általa meghamisított szentírásnak; akinek ez idő alatt embertelen katonái, a bíborkeresztes lovagok nevetve gyilkoltak férfit, nőt vagy éppen gyereket, s aki húsz évig uralkodott zsarnoki módon öntetszelgéssel és irgalom nélkül gyalázattal átitatott uradalma hamis uraként.

Ezt győzte le az egykori igaz király egyetlen és addig rejtve élő utódja, akit bőszen segítettek a békét és igazságot, hitet szolgáló – előtte majdnem végleg eltiport – rendbéli Trianniták, s az a rengeteg ember, aki szövetségként vagy ajándékba kapott földekért csatlakozott a felszabadító seregéhez.

A szabadságért folytatott harcokban szerepet kaptak a birodalom keleti részében élő pusztabéliek, akiket Magor, az egykori klánvezér vezetett; a délről hívott Dűnelovagok, akiknek otthonát ekkor rombolta le majdnem teljesen egy irtózatos világ (tüzet és hamut az égbe és a földre okádó hegyek, remegő földek és egész földnyelveket legyaluló vízáradatok); az egykori vérrel megpecsételt szövetség északi népeinek megannyi klánja és mindenki, akit Robert és hívei össze tudtak gyűjteni.

S közöttük volt az a maroknyi Triannita lovag, akik így vagy úgy túlélték az ellenük és a rend ellen folytatott pusztítást. Sir Andrew Grand, aki már korábban is bizonyította igazi lovagi mivoltát és igaz hitét a rend és a lovagi esküje felé, Sir Leon Bringe, aki apja nyomdokain haladva visszaszerezte a rendbéliek becsületét, vagy akár édesanyja, Lady Bringe, aki ekkor árulta el fiának, hogy apja a halála előtt újabb gyermeket nemzett családjának. Hozzájuk tartozott az idős Petrus atya is, aki sok-sok évig vezette a Jobb Kéz rendjét, majd ő volt az is, aki kiérdemelte, hogy a megszületett új királyság – Pelvethia – urának a fejére tegye a koronát.

Épp, amikor a birodalom ünnepelni akarta a frissen kivívott békéjét, egy hírhozó, ki véres karddal vágtatott Robert elé, ismét harcra szólította a katonákat és mindenkit.

„–…egyetlen feladatunk lészen, ami nem más, mint megvédeni hazánkat!”– mondta akkor a király és tudta, hogy újból bizonyíthatja, hű lesz népéhez és koronájához.

A keletről és délről érkező, vad és könyörtelen harcosok úgy haladtak előre, mint a sáskák. A falvakat kifosztották, felgyújtották, és akit találtak, többféle módon tettek foglyukká. Aki tudott harcolni, azt maguk előtt hajtották (mindezt megelőzően addig kínozták a szerencsétlent, amíg eszét vesztette, ezzel biztosították, hogy sose forduljon szembe az őt korbáccsal vezető romur lovasoknak), hogy elővédként és könnyű veszteségként emelje a seregük létszámát, aki meg harcképtelen volt, azt vagy teherhordónak vagy másnak használták fel. Az egyszerű népet hátrahagyták, hogy állatait és földjei minden jussát nekik szolgáltathassa életéért cserébe, de aki ellenszegült, azt olyan kegyetlenül ölték meg, hogy kevesen maradtak, akik nem vállalták a rabigát.

Az asszonyokat vagy saját vágyaik kielégítésére használták – gyakran saját uruk vagy családjuk szeme láttára –, de szolgának és bármi másnak is magukhoz kötötték őket.

A gyerekeket már korán harcosaik kezére adták, hogy megtanítsák nekik, hogyan lehet az általuk messziről hozott fegyverekkel és testük erejével gyorsan ölni. Aztán többségüket – főleg azokat, akik ellenszegültek – csoportokban küldték vissza messzi hazájuk felé, hogy ottani uruknak ajándékba átadják, ezzel is bizonyítva iránta érzett hűségüket.

A falvak sokasága rombolásaik martaléka lett, a legelők a rajtuk keresztül hajtott állatok nyomán az eltelt idők alatt kopárrá váltak, az erdők buja lombú növényzetének földbe tiprása könnyet fakasztott az arra járók szeméből.

A nagyobb várakat nem tudták bevenni, de a körülötte fekvő falvakat és tanyákat annyira kizsákmányolták és felgyújtották, hogy akik ott éltek, gyakran életük árán is inkább nekiugrottak a bevehetetlen falaknak (merthogy azok nem voltak képesek mindannyiuknak menedéket nyújtani), és így sokan haltak meg az értelmetlen ostromok alatt. Aki tudott, az menekült, vagy életet és kegyelmet remélve azon vette észre magát, hogy egybeolvad az egyre szaporodó idegenekkel. Nem egy erődítmény szolgált a közeli nép védelméül, a kisebbeket viszont úgy morzsolta össze az egyre duzzadó ellenség, mint ahogy a jó malomkő a magot, amiből a legfinomabb liszt kerül a zsákba.

A király és serege több helyen bocsátkozott csatákba a romurokkal, de igen gyakran vesztettek. Hiába volt ismert számukra keleti harcmodor, mindig volt valamilyen csel az ellenség manővereiben, ami miatt a csaták véres és igen nagy veszteséggel záródó kudarccá váltak. Bevethetett a seregek parancsnoka bármilyen tervet, ha az elején nyerni is látszott a hazát védők csoportja, a végén megfordultak az esélyek, és vagy menekült a birodalmi sereg vagy könyörtelen halállal lakolt az ellenszegülésért. Hiába volt a sok kard vagy páncél, a pusztanépek könnyűlovassága, de még a védett és erős nyílpuskások hada a király oldalán, gyakran olyan nyílzáporral indítottak a romurok, hogy azt hihette a katona, annyi nyila van az ellenségnek, mint égen a csillag.

Aztán, ha a nyílvesszők áradata meg is ritkult, a tömegre rontó őrjöngő férfiak ütöttek, vágtak, szúrtak és lovaikkal eltiporva szinte legyalulták a védekezőket.

Aki nem esett el harcosként, az meghalt utána; kegyelmet nem ismertek a keletről jött harcosok. Ugyanúgy legyilkolták ellenségeiket, mint egy vacsorára szánt barmot, de ha saját embereik voltak engedetlenek, ott is hamar villant a kard, és folyt a vér.

Ellenségeik táborait, kisebb várait felgyújtották, s ha az elfogott férfiaknak megvoltak a fegyvereik, amikkel a következő csatában már csatasorba lehetett őket állítani, vitték magukkal, a leigázottak maradékát pedig hátrahagyták.

A keletről hozott vallásuk nem ismerte a Mindenek Atyjának hitét, így saját urukhoz, Hammanhoz imádkoztak. Ez a furcsa istenség ugyanúgy ott élt mindenben, adott és elvett, de sokkal több szimbólumot fogadtak magukba és szertartást tartottak hitükben, mint a nagy földrész itteni vidékein. Reggeli és vacsora előtt, nagyjából a napkelte és napnyugta tájékán, akinek volt, egy apró kendőt tett a földre, és hosszú hajlongásokkal mormolta imáját a nap felé; harc alatt uruk nevét kiáltozták és sosem mondtak áldást étkezés előtt, vagy temették el elesettjeiket szavakkal. Hitük igéit egy az itt élők számára olvashatatlan jelekkel írt könyvben hordozták néhányan magukkal, amit Tammonnak hívtak, (valamivel vékonyabb könyv, mint a Szent szavak) és egy vörös borítású, vastag bőrtokban foglalt helyet.

A szinte majdnem napra pontosan hat év leteltével a támadók utánpótlása kezdett elapadni, a helyi adottságok nem bizonyultak elégségesnek a nagyra nőtt emberáradat megélhetésére, így az addig rendezett csapatok kezdtek felbomlani. Az egyre jobban elfáradt és elégedetlen harcosok kisebb csoportokban indultak el mindenfelé garázdálkodni, nem egyszer már saját társaikat is megtámadták, amikor az őket a medencébe vezető alvezérük hírt kapott hazájukból: a nagy Rham haldoklik, s az új vezérválasztásra meg kell jelennie.

Innentől kezdve többször indultak el visszafelé, s megelégedtek annyival, a¬mennyit addig elvettek. Visszavonulásukat mégsem vereségnek könyvelték el, s bár mialatt ugyanúgy keletre és délre elhagyták a Gyűrű-hegység által körbevett királyságot, több kisebb csatát is elvesztettek, csak azt hajtogatták: Visszajövünk és mindenért százaitokat fogjuk rabjainkká tenni!

Utolsó gaztettükként rárontottak egy kolostorra, s az ott lévő szerzeteseket, meg az őket védő lovagokat beterelték a nagy imaterembe, majd miután mindenkit lekaszaboltak, rájuk szórva átkaikat felégették az egész helyet. A kolostor azóta újjáépült, de az a terem, ahol a gyalázat megtörtént, padlójában őrzi az ott megölt emberek vérét; a szürke kőlapokban vastagon kacskaringóznak a vörös vonalak, melyek a hit szerint vércsíkok jelként az utókornak.

Mindazok, akik túlélték a pusztulást, akik elbujdosva vagy csatában megélhették az újonnan életre kelt szabadságot, közösen kezdhették felépíteni a birodalmat. A lerombolt falvakat, várakat, hidakat és mindent. Izmaik megfeszített erejével és a hitüket erősítő Szent Szavak igéit hirdető testvérekkel együtt, kéz a kézben hordták a követ, cipelték a vályogot, de egymást bíztatva ültették a fákat és hajtották a fiatal állatokat is.

Mire a nép magához tért a veszteségek után, Robert király tanácsosaival megkezdhette a törvényei megalkotását. A nem egy csatában részt vett uralkodó hosszú napokon keresztül vitázott lordjaival és az arra hivatott nemeseivel, hogy mi a legjobb a királyságnak, s mi a népnek, mindezt úgy, hogy rend is legyen, és lehetőleg a királyi kincstár is gyarapodhasson. A korábbi adókat rendbe rakta, az elavultakat megszüntette vagy átalakította; a királyságot a nagyobb várakhoz tartozó területekkel tartományokra osztotta: ezeket így tudta könnyebben kormányozni. A királyi sereget egy bizonyos létszámmal fenntartotta, de a tartományi lordoknak kötelessége lett a saját katonáikkal hadba vonulni, ha az a birodalom céljait – legfőképp a békét, és nem a hódítást – szolgálta.

A környező királyságokkal (akik kivétel nélkül fellélegeztek azon, hogy a vad népet maga Pelvethia állította meg, hiszen nyugatabbra nem jutottak a romurok) megújította a kereskedelmi kapcsolatokat, igyekezett mindenre odafigyelni és betartatni a törvényeket.

A királyság érdekeit nézve, no, meg mert minden férfit egyszer legalább utolér a szerelem, a nyugaton fekvő estrenók uralkodóházából feleségül vette Donna Consuelo hercegnőt (aki egyetlen gyermeke volt Caracas királynak), s így az új szövetséggel kétszeresen is termékeny magokat vetett a hon földjébe. Az ifjú ara hamarosan egy fiúnak és egy kislánynak adott életet, akiket a legnagyobb gonddal neveltek, hogy méltó uralkodó válhasson bármelyikükből.

Majd, ahogy lenni szokott, a királyság bizonyos tartományai, amelyek messzebb estek Zamentől, többször engedtek meg maguknak nem éppen törvényes adókat, s hiába érkeztek a távolból felkerekedett parasztok panaszukkal a király elé, a helyi urak ügyes praktikákkal mindig kicsúsztak a törvényt betartató, uralkodói levéllel rendelkező bírólovagok ítélkezései alól. Aztán, ha mellettük megjelentek a nagy becsben tartott és nagy tekintélyt kivívott Trianniták, hogy kiderítsék a vitatott törvényességet, vagy ők is mindent valamiért rendben találtak, vagy ha rajtakapták a helyi urat a garázdaságon, helyben megtörtént a törvénykezés és az azonnali ítélet.

De a peremterületek messze voltak, és már igen gyakran fejtegették a vezetőik, hogy ők saját földjeikkel úgy gazdálkodnak – beleértve az ott élő jobbágyokat is –, ahogy nekik tetszik, s ha a király nem ért vele egyet, akkor csatolja le területeiket a birodalomtól. Na, mert hogy ami az uralkodót és a koronát illette, azzal mindannyian rendesen elszámoltak (a jelentések szerint) időről időre.

A helyi gazdálkodó nép pedig a nagy messzeségek miatt, meg mert mégis csak a szülőföldjükről volt szó, nem gondolt az elköltözésre, s ha megrágták a bajukat, mindig ugyanoda jutottak: az egykori zsarnok ideje alatt sokkal rosszabb volt soruk, hát mostanság legalább nincs irgalmatlanság, gyalázat, csak esetleg szűkebb tél a betakarítás után…

Robert király azt is törvénybe foglalta, hogy a népnek szabad hinni a Mindenek Atyjában, s hogy ebben segíthessék őket a hitet gyakorló szerzetesek, szaporodtak a kolostorok is. Itt amellett, hogy a betegeket, a rászorulókat is segítették a testvérek, mindig akadt szállás és némi étel a vándoroknak, s szívesen látták a Triannita lovagokat is, kiknek száma lassan, de gyarapodott. Nem volt gyakori ugyan a rablók és tolvajok megjelenése, de azért akadt, hogy egy-egy vándorárust vagy távolabbi portát megtaláltak és kifosztottak. Ilyenkor vagy a megtámadott bocsátkozott a saját védelme érdekében harcba, vagy ha akadt a közelben fekete köpenyes lovag (bal vállán a hímzett, háromágú és duplaszáras kereszttel), hát tudhatta: egy Triannitát az efféle cselekedetre esküje akár az élete árán is kötelezi.

Így aztán, ha kisebb viharokkal is, de va¬la¬mennyi¬re megvolt az egyensúly a birodalomban. A nép felkelt reggel, este álomra hajtotta fejét, tavasszal vetett, ősszel betakarított; a csikósok és gulyások hajtották jószágaikat; a szerzetesek gyógyítottak és tanítottak (mellette többjük másolta a korábban alig fennmaradt Szent Szavakat), áldást mondtak és temettek; a lordok éltek és túlélést biztosítottak másoknak – így vagy úgy –; a király pedig erősítette országát. Katonái éppen megpihentek a romurok kivonulása után, ezért végre kiadhatta azokat a földeket némelyiknek, amit még akkor ígért meg, amikor annak idején a zsarnok ellen hívta őket seregébe. A harcosok viszont nehezen viselték a harctalan létet, így többjük egy-egy tartományi úr udvarában a harci játékokon tartotta gyakorlatban magát. Az efféle játékok mellett mindig voltak lovagi tornák is, ezeket pedig szerette a nép és szívesen próbáltak szerencsét itt az innen-onnan érkezett kóbor lovagok, akik a nyereségből tudták fenntartani magukat, meg esetenként a pár emberből álló csapatukat.

Két évvel a romurok kivonulása után olyannyira kinőtte magát Zamen belseje, hogy a Dann túlpartján új várat kezdtek építeni az emberek. A vár eleinte nem volt nagy; hátát maga a széles folyó és az öreg város védte, a többi oldalról pedig széles csatornákat ástak, melyekben vígan fodrozódott a délre tartó folyóból a várárkokba vezetett, kék Dann vize. A vár falainak köveit a közeli hegyekből bányászták, valamint mivel a király kibővítette a Zamen várhegyének a belsejében futó alagutakat, onnan is jutott elég belőlük.

A szorgos nép és az egyre szebb vár hamarosan büszkén tekingetett át Zamenre; négy kapuja s tornyai mellett számtalan házának cserepes teteje, megannyi lobogója mutathatta meg magát, és így elégségesnek bizonyult a letelepedőknek. A más korban emberöltőkön keresztül épülő váraktól eltérően ez az új erőd a sok emberi kéz és segítség eredményeként olyan hamar nőtt ki a földből, hogy a környező uradalmak mind csodálattal figyelték a nép erős akaratát és annak új városát.

Amikor aztán egyre többen hívták ezt az új helyet „Kisváros”-nak, ez oly módon ragadt rá, hogy Kis-Zamen lett végül a neve. Pedig széltében és hosszában éppen csak alig volt kisebb, mint a királyi palotával és csipkés tornyokkal rá védő tekintettel figyelő fővár.

A folyóban, a középen lévő Védelmezők-szigete továbbra is a Trianniták kolostorát (amit az egykori zsarnok leromboltatott, és a szerzetesek még a háború alatt újjá tudtak építeni), kertjeiket, a szerzeteseket, a pihenő lovagokat fogadta be, de sok beteget istápoltak még itt, akiknek betegségeitől féltek az egyszerű emberek.

A másik régről, csak a lelkekben megmaradt szokás, az éves zarándoklás a nagy, szürke sziklához, amin szintén ott volt a Triannita jel, újraéledhetett. Annak idején – még a zsarnoki gyalázat előtt – három ilyen hatalmas gránittömb várta a Mindenek Atyjában hívő népeket. Az egy emberöltő alatt legalább egyszer a lélek által megkövetelt szertartáshoz a birodalom más-más részeiben álló szikla sosem maradt látogatatlan, s miután ezeket Robert újra és új helyeken felállítatta (egy állt nyugaton, Lady Julie sírja közelében, egy keleten a Jobb Kéz erődjében, s egy a Védelmezők-szigetén), a hit ereje ezen a téren is helyreállíttatott. Majd azért, hogy szeretete jelét és köszönetét is kifejezze a rendi szerzeteseknek, egy negyediket készíttetett délen Harbron kikötőjében is; a kereszt három szárának iránya és a közepe így lett teljes.

Majd aztán – mivel igen sebes és széles volt a Dann errefelé, és ezért a hídépítést egyetlen mestercéh sem vállalta –, a két part és a sziget között eléggé gyakori lett a révészek forgalma. De ennek ők örültek, hiszen volt is belőle nem csekély bevételük; némelyikük még éjjel is dolgozott, hogy aztán egyszer a kis vízi járművét nagyobbra cserélhesse és messzebb is elindulhasson.

Mindkét oldalon volt folyami kikötő, de itt csak afféle gályáknak és apró – egyárbocos vitorlásoknak – volt helyük; ezek megálltak egy-egy rövid időre, majd ha felvették szállítmányaikat, ami lehetett ember, állat vagy bármi más is, hamarosan indultak is északra vagy épp délre a tenger felé.

S akkor az északról kitartóan nyomuló téli felhők, mielőtt megritkultak volna és csendesebben engedték volna el magukból a hatalmas hópelyheket, a rügyfakadás előtt még egyszer jégtáblákkal árasztották el a Dannt.

A távoli tájról behatoló hideg levegővel jeges szél is érkezett, de egy furcsa fuvallat mégsem északról, hanem délről közeledett…

1. A fekete a fehérbe

A szürkület egész napos fényessége, amit a mindent eltöltő és elfedő hó eddig eltakart, most körbevette az egész világot. Az ég komor kékje, a fehérbe foltosan beleilleszkedő erdők, melyek a környék hegyeit védték fekete és kopár ágaikkal, mind elsimították a tájat. A hegyek alatt hömpölygő Dann, itt északon, nem messze megtörve a keleti irányát délnek fordult, és a jeges kékjével a hátán megannyi elszabadult jégtáblát vitt magával. Némelyik kisodródva a partra összetorlódott egy másikkal, de mivel nem volt vastag, így azonnal darabokra tört és csak azért nem kezdett el olvadni, mert az éj ismét keménnyé fagyasztotta.

A folyó jobb oldalán, ahol az égnek törő hegyek mind téli erdőkkel fedett, havas és szürke dombokként emelkedtek, ásítozva és a sötétségtől sikoltozva fogadták az estét. A nappal a hóeséstől és a napfénytől – ami megtörte a hópelyheken a bágyadt sugarakat–, szinte szivárványosan igyekezett a környéknek melegséget adni, de most még ha világított is a korábban leesett fehérség, ropogva csak halkan aludni készült.

A folyóparti kikötő, ami kora tavasztól késő őszig fogadta és engedte a folyami bárkákat, no, meg a túlpartra és vissza igyekvő révészt, most üresen ragadta a vastag cölöpjeihez a nyugodt és ugyanakkor sebes vizet; alatta néha meg-megroppantva az oda beszorult áttetsző és hódarás jég testét.

A széles mólótól nem messze egy kövekből emelt, parányi lőrésekkel kilyuggatott és vörös cserepekkel – no, meg rajta a téli áldással – várakozott egy tömzsi torony. A kövek, amikből megépítették, keményen állták a hideget; talapzatánál a parti sziklákból az idő és a víz egy olyan biztos félszigetet hozott létre, amit a legkeményebb csákány sem tudott volna megbontani. A teteje alatti ablakból halvány fény világlott ki, de mozgás nem látszott bentről. A tetején keménnyé fagyott lobogó árválkodott, amit a ráesett hótól a lágy szél már képtelen volt megmozdítani.

A Dann túlpartjáról is magas lankák és messzebb az ég felé törő hegyek tekintettek át az itteni partra, a kicsit fentebb fekvő vár tornyaira és durva kőfalaira; ugyanolyan némán álltak őrt a sebes víz által vágott szorosnál, csak épületek és katonák nélkül. A Dormiolus, ez a hol jégfehéren, hol sárgán világító testvére a napnak, úgy őrizte a felhőtlen égen a csillagait, mint a juhász a mezőn le¬ge¬lé¬sző nyáját.

Az őrtoronytól egy közel hatvan láb magas fal indult útjára felfelé a hegyre egészen a sziklákról letekintő fellegvár aljáig. Itt volt még egy kaputorony, aminek széles és rácsos száját most egy hatalmas fakapu is védte; tetején, hasonlóan a falhoz, csipkés szegély díszelgett. (Ezen a kapun tudott átjutni az, aki nyugatra vagy onnan tartott visszafelé, hogy célját elérje, a vízi utat leszámítva. A folyó és a hegy által lezárt völgy miatt, aki itt ment át, némi áthaladási pénzt – kapuvámot – kellett, hogy adjon.)

Az egyik szegletében apró tűz pislogott, mellette két katona beszélgetett, akik vastag, gyapjúköpönyegeikbe burkolózva néha meg-megkotorták a melegséget adó lángokat. Fekete köpenyeikről az egyre jobban feltámadó szél a korábban ráeső havat kezdte el lehordani, de mivel most újabb adag nem hullott rá, hamarosan belevesztek volna az éj szintén komor sötétjébe, ha nem világítja meg lándzsájuk hegyét és komor arcukat a tűz.

A fal megszakítás nélkül, kissé enyhe görbületet mutatva tört fel a hegyre; mellette egy jól kitaposott –ám most ez is hóval fedett – út húzódott. A szabálytalan kövekből, de annál egyenesebben rakott építmény tövénél szökött eme járás a várig, ahol a lentihez hasonlóan szintén egy kaputorony állt bele a fellegvár vastag és magas falaiba. S ahogy a fenti kapubástyától lenézhetett az az őr, akinek most nemrég indult el az esti szolgálata, a folyóig tartó védelmi vonalon még egy csoportot láthatott, mert hogy nekik is pislákolt a lábuk előtt a tűz.

A hegy tetején állt a kiugró sziklákon Grahamborg vára, ez az egykori királyi főerőd, amit sok-sok évvel ezelőtt hagyott hátra az akkori zsarnok, hogy udvarát Zamenbe költöztethesse. Azután, hogy a Püspök itt hagyta egykori fővárosát, ide már csak pihenni és vadászni járt, s mostani ura pedig kiérdemelten kapta meg ezt a fenséges helyet saját népének otthonául az új királynak és a birodalomnak tett szolgálataiért.

A belső várat karéjszerűen körbevevő alsó erődítményeket, melyeknél mindössze négy körbástya állt vigyázban, egyik oldalukon a semmibe letekintő sziklák, a másikon pedig egy mély árok védte. Az árkon egy csapóhíd engedett átjutást, ami ha zárva kellett, hogy legyen, még egy kétsávos vasráccsal is erősíthette a védők dolgát.

A körülzárt udvaron – ahol most igen zajlott az élet –, a fal tövében egy sor ház támaszkodott hátával a köveknek. A katonák és a várnép lakóházai álltak itt – az egyik csoporté közelebb a kapuhoz, a másiké valamivel hátrébb –, az istállók, melyeknek nádból készült teteje, ha épp nem havas volt, akkor zöldesen és szürkén, mohával benőtten fogta fel az égi áldásokat, raktárak sokasága és apró kertek, melyekben a szolganép megtermeszthette a többféle zöldséget magának és urainak. Arrébb egy kicsiny kerítéssel körbevett, hatalmas fákkal tarkított liget állt. Itt körbe gyümölcsfák, bent pedig cserjék és bokrok tartották a telet; nyáron ezekről kerültek az elhagyhatatlan édes vagy épp savanyú gyümölcsök a konyhára és onnan az étkezőterembe az asztalokra.

Az alsó várra letekintő fellegvár kicsit sötétebb kövekből megépített volt. Háromszög alakjának csúcsaiban egy-egy körbástya tetejéről figyelhetett az őrség lefelé akár a folyóra, akár a falakra, de innen tulajdonképp bárhová is nézett az ember, mindig ráláthatott az egész vidékre. Ide épült még két nyeregtetős szárny is; az egyikben a lovagterem, a másikban pedig az itt élő szerzetesek ispotálya és lakrésze, meg egy apró imaház kapott helyet. A mellette lévő udvaron volt a gyakorlótér, s az imaház mögötti részen pedig a barátok füveskertje. Az egyik bástya helyén pedig egy sokkal tömörebb, vastag és ötszögletű lakótorony foglalt helyet. A hatalmas tüskeként kiugró építménynek szintén csipkés teteje volt, s minden második szögleténél ott gubbasztott a várúr zászlaja. Ez a fénylő selyemdarab, ami ha vígan lobogott a szélben, egy fehér alapon lévő kék pajzsot mutatott. Ezen kék mezőben fehér városfal emelkedett, közepén kaputoronnyal. A nyitott kapuban fehér mezőben fekete Triannita-kereszt mutatta a rendi elkötelezettséget. A városfal felett zöld hegyen kéttornyú, ezüst vár állt a tornyok között egy nagyobb toronnyal. A többi zászlón pedig a király címere virított, ami egy széttárt szárnyú sólymot – a Szent Gourgut – mutatta, ami karmaival egy aranysárga karikát tartott; belül pedig egy fekete csepp alakú pajzson a fehér Triannita-kereszt mutatkozott.

Lent az udvaron egy helyen egy kisebb szarvast forgattak nyárson; alatta a tűz hol fellobbant, hol meg csak a parázsbogarakat ugrasztotta a közben már félig leszeletelt húsról. A vastag rudat egy megtermett férfi mozgatta, a parazsat és a néha a szításhoz kellő fújtatót pedig két másik idomította a maga módján.

Arrébb egy hasonló rakásnál egy hatalmas disznót sütöttek, aminek a feje már nem volt meg, s ugyancsak hiányzott belőle is jó néhány szelet.

– Hé, Tom, vigyázz, mert ha odaégeted, nem jut a fiadnak! – nevetett fel a félig megsült disznót forgató, majd megigazította a munkáját adó húst.

A tüzektől távolabb néhány fiatal gyerek játszott. A vékony kabátba és gyapjúnadrágba öltözött fiúk egymást dobálták, arcuk annyira kipirult a hógolyók szapora hajításaitól, hogy egyikük lekapta barna kucsmáját és belegyűrte a zsebébe. A szélen álldogáló kislány, akinek kezeit elrejtette egy vastag kesztyű, nem szólt, csak figyelte a többieket, majd amikor egy fehér gombolyag csapódott az arcába, felkiáltott:

– Ááá, ezt megkeserülitek!

– Mi bajod van, Clara? Hát te nem szereted a havat? – vágott felé egy grimaszt a támadója, és amikor a lány odaugrott, hogy megbosszulja tettét, amaz elugrott. Így hamarosan egy lent fekvő csupahó emberke csapkodta maga körül a fehér földet.

– A hóangyalcsinálást amúgy is jobban szeretem – jelentette ki a kislány, majd egy erőltetett mosollyal jelezte, hogy haragja nem is igazi.

Néhány, kabátban járkáló asszony ide-oda lépkedett, majd ha megjelent egy idősebb férfi a lakótorony oldalsó bejáratánál, szaladtak hozzá, hogy a kezében hozott fatálcákra újabb darab húsokat (ezeket aztán a benti konyhában még tovább dolgozhatták az étkező társaság mindenféle kénye-kedve szerint) rakhassanak.

A házak tetejére hangos károgásokkal és szárnyverdeséssel letelepedett néhány varjú, akik mivel nem juthattak oda a sültekhez, kínjukban egymást csipkedve figyelték a kétlábúak minden mozdulatát.

A tetők alatt kisebb-nagyobb hosszúságú jégcsapok verték vissza az udvari tüzek fényét. Hiába nézte messziről az ember őket egy hatalmas és veszélyes szájnak, amiben hemzsegnek a tűhegyes fogak, most ezek is inkább olyan békés lant húrjaihoz voltak hasonlatosak, amin minden meghívott művész a nap fényét játszhatja.

Odabent a nagyteremben zsibongott a közel félszáz ember. A kissé oldalt álló két bárd és a mellettük helyet kapott lantos halk zenét varázsolt, de ez csak annyira fogta magába a jelenlévők beszélgetését, hogy mindkettő barátságban és békében megférjen egymással.

A két sorban felállított faasztalok tele voltak étellel és itallal. A hosszú tálcákon a félig vagy ropogósra sütött húsokból hatalmas darabokat vágtak le a vendégek (ezeket néha egy-egy tálkában lévő mártásba tunkolták), majd azokat a saját tányérjukra emelve azt egy-egy lepénnyel vagy barnára sütött cipóval ették meg. Voltak tálak, melyeken főtt vagy sült burgonya volt, rajta a zöld petrezselyemtől, kakukkfűtől és szerecsendiótól kezdve mindenféle egyéb fűszerek sokasága tett róla, hogy akinek az illata belemászott az orrába, ne bírja ki, hogy ne egyen belőle. Voltak még (jóval kisebb adagban előfordulva) szintén párolt vagy sült zöldségek, aszalt, mézzel megöntözött gyümölcsök. Zsírban ázó, pirosra sütött fácánok, nyulak vagy épp vajjal puhított halak, esetenként éppen citrommal feldíszített szopós malacok, de néhány helyen nyers hagymakarikák is ontották a maguk illatát.

Az ónkupákba a nem messze álló szolgák minduntalan utántöltötték a gazda borát (a hegy nyugati oldalán sok ezer tőke biztosította a környék jó hírű kékszőlőjét, amit italnak és csemegének is felhasználtak); akadt olyan is, aki ezt mézesen vagy forralva szegfűszeggel fogyasztotta, s akinek a bor nem volt kedvére való, az ihatott sört is.

A terem falain a kétoldalt tátongó hatalmas kandallók – amikben vígan pattogott a nagy rakással etetett tűz – között faliszőnyegek, valamint díszes pajzsok és felakasztott lándzsák lógtak. A maradék helyen pedig kétágú, vígan lobogó fáklyák adták meg a teljes fényt, ami a sárga és piros csíkokkal színezte a terem szürke és fekete köveinek amúgy hideg érzetét.

A két hosszú asztal előtt – amit a padokon ülő és evő-ivó, beszélgető és ünneplő emberek vettek körül –, pontosan szemben a bejárattal egy kisebb testvére állt. Mögötte középen foglalt helyet Sir Grand, mellette felesége, Aegnes. A vár ura, aki hosszú barna haját most összefogva viselte fején, barátságosan szemlélte vendégeit.

Barna inget viselt, fekete nadrágot és szintén fekete bőrcsizmát; hátán és vállán a Trianniták mozgó kapitányainak kiérdemelt ruhája, a fehér köpeny. Kilógó fürtjeiben már több volt a deres színezésű, mint maga a barna, szemei csillogva tekingettek a mellette, a másik oldalán ülő fiatalabb férfire. Arcán jócskán látszottak a ma megélt öröm és fáradtság árkai; vastag szemöldökét egy-egy nevetésnél felrántotta, majd ha valaki elkiáltotta magát, hogy: „Áldott legyen a legifjabb Grand!”, akkor megemelte az előtte álló kupát és belekortyolt igen látványos mozdulattal, hogy azt hihette mindenki, az ivóedénye hamarosan kifogy.

Aztán néha sejtelmesen megfordult, majd amikor felnézett a feje fölötti hatalmas fekete pajzsra – rajta a fehér, duplaszáras „y” alakú jelképpel –, kezét a homlokához emelte és halkan csak annyit mondott:

– Köszönöm, Uram!

A hatvan telet látott férfi, aki rangját tekintve a Trianniták egyik és legfőbb mozgó kapitánya volt, ma este ünnepelt. A két napja hajnalban megszületett második fiának ma délután volt az Első megáldása, amikor is egy hitbéli rendi szerzetes névvel és hittel indíthatta el az ifjút élete rögös és kemény útjaira.