Kedves Utazó,

Arra invitállak, hogy lépj be velem ezen az ajtón túlra.

Egy olyan világ vár ott, amely a legnagyobb felfedezések lehetőségét rejti.

Nem kell félned – végig fogom a kezed. Sőt, mindenhová én lépek be előtted.

De gondold meg jól, mielőtt elindulsz. Ha átléped velem ezt a küszöböt, az ajtó bezárul mögötted.

Nincs visszaút.Csak előre mehetsz… vagy megállhatsz.

Talán úgy tűnhet, hogy amikor bezárul mögötted az ajtó, sötétség vesz körül.

De elárulok valamit: sosem maradsz teljes sötétségben. Akár hiszed, akár nem – TEMAGAD VAGY A FÉNY.

Lehet, hogy most még csak pislákolsz...De minden egyes lépéssel egyre erősebben ragyogsz majd.

Velem tartasz?

A cím magyarázata

„ΓΝΩΘΙ ΣΑΥΤΟΝ” (kiejtése: gnóthi szauton) egy ősi görög mondás, amelynek jelentése: „Ismerd meg önmagad.”

Ezek a szavak a Delphoi Apollón-templom (közismertebb nevén: a delphoi jósda) bejárata fölé voltak vésve, és évszázadokon át szolgáltak a filozófiai és spirituális tanítások alapköveként.
Arra hívnak, hogy a válaszokat ne kívül keressük – hanem önmagunkban.

Copyright © 2025 Eva B. Simmons. Minden jog fenntartva.

A könyv semmilyen részlete – sem szöveges, sem képi tartalma – nem másolható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, és nem továbbítható sem elektronikus, sem mechanikus, sem egyéb módon (beleértve a fénymásolást, rögzítést, digitalizálást vagy adatbázisba mentést), a kiadó előzetes írásos engedélye nélkül.

Ez a mű személyes élményeken és nézőpontokon alapul. Nem helyettesíti semmilyen formában a pszichológiai, orvosi vagy terápiás tanácsadást. Az olvasóknak minden esetben szakképzett szakemberekhez kell fordulniuk egyéni kérdéseikkel.

Borítóterv: Eva B. Simmons (szerzői jogvédelem alatt áll)
Kiadó: SouLightPower
ISBN: 978-1-9193623-2-8

Tartalomjegyzék

ELŐSZÓ – VAGY INKÁBB: EGY HALK BELSŐ HANG A KEZDÉS ELŐTT

KIÁLLNI ÖNMAGUNKÉRT

ÖNISMERET

FELVÁLLALNI ÖNMAGUNKAT

ÖNSZERETET ÉS ÖNBECSÜLÉS

CÉLOK, CÉLKITŰZÉSEK

SPIRITUÁLIS LÉPCSŐFOKOK

A HÁLA EREJE

A VALÓSÁGUNKAT A NÉZŐPONTJAINK HATÁROZZÁK MEG

A BŐSÉG ÁRAMLÁSA

AZ ÉLET ÉRTELMÉNEK KERESÉSE

HIT

A SPIRITUÁLIS GYERMEK

HATÁSUNK A VILÁGRA

UTÓSZÓ

ELŐSZÓ – VAGY INKÁBB: EGY HALK BELSŐ HANG A KEZDÉS ELŐTT

Ez a könyv nem mindenkinek szól. Csak ahhoz, akit megszólít. És ez így van jól. Ha érzed, hogy van benne valami, amihez közöd van – olvasd tovább. Ha nem, tedd félre, és lehet, hogy egyszer majd visszahív magához.

Nem azért íródott, hogy minden polcon ott legyen. Nem is azért, hogy vitákat generáljon, vagy hogy bárkinek bizonyítani próbáljon valamit.

Ez a könyv azokhoz szól, akik már hallják. Akik már érzik. Akik már úton vannak. Akik kérdeznek, kutatnak, keresnek. Akik nem félik a kérdéseket – és nem várják, hogy mások válaszai majd betakarják őket.

Ez a könyv azokhoz az emberekhez fog eljutni – és CSAK azokhoz –, akiknek már megmozdult a lelkükben valami. Egy finom hívás. Egy belső rezdülés. Egy halk, de erős hang, ami azt suttogja: „van valami több, mint amit eddig hittél”. Nem véletlen, hogy most a kezedben tartod.

Az én utam eddig nem volt sem rövid, sem egyenes. Voltak mélységek. Voltak dühök. Voltak veszteségek, csalódások, kiüresedett pillanatok. És voltak felismerések, átalakulások, belső megértések is, amelyek sosem egy tankönyvből jöttek, hanem az életemből.

Ezért nem ezoterikus tudományt próbálok átadni. Nem tanítani akarok. Csak mesélni. Őszintén. Hitelesen. Saját tapasztalatból.

Lépések voltak ezek – nem szabályok. Állomások, nem receptek. És még ha időnként újra és újra ugyanazokat a mintákat kellett bejárnom, minden kör újabb réteget hámozott le rólam.

Talán te is éltél már át hasonlót. Talán most is éppen benne vagy valamelyik lépésben.

Ez a könyv nem próbál jobbá tenni téged. Nem tekint rád úgy, mint egy „javítandó projektre”. Ez a könyv inkább emlékeztető. Hogy már most is az vagy, aki mindig is voltál: a lehetőség. Egy végtelen, tudatos lény, aki most éppen emberi formában tapasztal. Aki vonzódik ehhez a könyvhöz, már elindult. Már nem akar elbújni a világ elől, sem a saját valódi ereje elől. Már nem az áldozati szerepeket keresi, hanem az önazonosságát.

Ez a könyv nem lesz ott a szupermarketek polcain.

Nem fog szembejönni veled egy alacsony rezgésű beszélgetésben.

Mert a hasonló mindig a hasonlót vonzza.

És ennek a könyvnek az energiája csak azokhoz az emberekhez talál utat, akik már elindultak felfelé – akár tudatosan, akár csak egy belső vággyal, amit még nem is tudnak megfogalmazni.

Ha olvasod, az már azt jelenti: készen állsz valamire.

Talán nem mindenre – de valamire biztosan.

Egy felismerésre. Egy tisztulásra. Egy emelkedésre. Egy hazatalálásra önmagadhoz.

Én nem vagyok tanító. Nem vagyok guru. Nem vagyok megmondóember. Csak egy ember, aki írt, mert a lelke nem hagyta csendben. És ha ez a könyv akár csak egyetlen rezzenést is elindít benned, akkor már megérte.

Szeretettel
E.B.S.

KIÁLLNI ÖNMAGUNKÉRT

Egy nagyon fontos lecke, amit mindenkinek meg kéne tanulnia — a megfelelő mértékkel.
Sokáig azt hittem, önmagam vagyok, de csak akkor jöttem rá, hogy sosem voltam igazán az, akinek kellett volna lennem, amikor először kezdtem kiállni önmagamért — és ez bizony nem a fiatal éveimben történt. Viszont ahogy ráéreztem az ízére, úgy egyre erősebben éreztem azt a késztetést, hogy ne akarjak másoknak megfelelni, és elismerjem végre azt, aki vagyok. Akár tetszett, amit láttam, akár nem — az voltam én. És ha nem tetszett, jogomban állt változtatni.

Bőven elmúltam már negyven, mire rájöttem, hogy egész életemben leginkább az apámnak akartam megfelelni. Ennek több oka is volt: egy nagyon erős, impresszív egyéniség volt, de nem is ez a lényeg, hanem hogy sok gyerek — még felnőttként is — még mindig a szüleinek és azok elvárásainak akar megfelelni. És emiatt teljesen mások vagyunk, mint akik lehetnénk, szeretnénk lenni; más dolgokat teszünk, mint amire vágyunk, és mások akarunk lenni, mint akik valójában vagyunk.

Ráadásul apámnak nem is lehetett megfelelni — mindig más kívánságai voltak. Bár leginkább az felelt volna meg az igényeinek, ha harmincéves koromra már háromszor elvált lettem volna, mindháromszor milliárdos férjektől, akik mind asszonytartást fizettek volna nekem, vagy legalábbis gazdagon maradtam volna szalma. Lehetőleg gyerek nélkül, mert azzal nehezebb „eladni” magamat a következő férjnek. Ha ez megtörténik, talán elégedettebb lett volna velem — bár gyanítom, akkor is bőven talált volna kifogásolnivalót bennem vagy az életemben.

Mivel ilyen elvárásoknak nagyon kevés — ismétlem: NAGYON KEVÉS — nő tud megfelelni, és azok sem feltétlenül egy külvárosi munkáscsaládból szakadtak ki egy külvárosi munkáskörnyezetből, ezért próbáltam a többi igényének eleget tenni — inkább kisebb, mint nagyobb sikerekkel.

Ha valakitől, akkor apámtól szinte napi szinten hallottam ilyen “kedves” megjegyzéseket:

Bele se kezdj, úgyis elrontod

Olyan kukán fogod, hogy mindjárt kiesik a kezedből

Még ezt sem tudod megcsinálni?

Ehhez te nem vagy elég okos/ügyes

Már megint kukáskodsz?

Minek kezdesz bele, ha úgysem fejezed be?

Még a kezedben is rosszul áll

Hát ezzel így sosem fogsz semmire jutni

Még a saját lábadban is elbotlasz

Látom, erre is képtelen vagy

Reméljük, azért belőled is lesz valami

És még sorolhatnám a kedves szavakat és megjegyzéseket, amikkel napi szinten fűszerezte a gyermekkoromat, és utána az egész felnőttkoromat is – de persze ott már tudta cifrázni, sőt! Akkor már nem szégyellte szidalmakkal is tarkítani mindezt.
És én – milyen érdekes – tizennyolc éves koromban megpattantam otthonról, hogy próbálgassam a szárnyaimat. Vissza-visszatértem rövidebb-hosszabb időkre a családi házba, de inkább rövidebbekre, ami leginkább a téli időszakot jelentette két szezonális munka között, amiket én már kora tavasszal elkezdtem vidéken.
Később külföldre is el-elmentem szerencsét próbálni, mígnem az egyik helyen végleg ott ragadtam, immár tizenkilenc éve. Azóta több helyről hallottam, hogy az ilyenfajta külföldre települések az „otthonról való minél messzebbre menekülés” címet viselik.

Már régóta Angliában éltem, és még mindig neki akartam megfelelni – minden bántása ellenére. Kihívtam magamhoz, a körülményeimhez képest mindig a legjobbat próbáltam nyújtani neki: szállásban, látnivalóban, étel-italban – és mindezt el is fogadta, soha egy fillért nem adott semmibe, természetesnek vett mindent, mint ami jár neki. Persze azt is természetesnek vette, hogy amikor én utaztam haza pár hét vakációra, akkor a rezsibe is adtam pénzt, a bevasárlásokat és tankolásokat is én álltam es még borítekban készpénzt is hagytam neki, amivel támogattam. Amit szívesen megtettem, de néha egy köszönöm jól esett volna, vagy ha legalább nem beszél velem lekezelően és csúnyán.
Én hónapokig készültem egy-egy ilyen kiruccanására – nemcsak anyagilag, hogy mindent megadhassak neki, hanem mentálisan és szervezésben is –, hogy mindene meglegyen, a lehető legkevesebb dolgot kelljen kihoznia magával, és minden program le legyen szervezve és kifizetve.
Amikor utoljára járt kint nálam, akkor már elég csúnyán beszélt velem, sokat romlott a kapcsolatunk, bármit tettem is. Azért hívtam ki és szerveztem le egy nagy vidéki kiruccanást 2 hétre, mert azt hittem, új, közös élményekkel gazdagodunk, ami által közelebb kerülünk egymáshoz. Sajnos, nem így alakult.

Visszatekintve nem is tudom, miért viseltem el évekig – de hát sokan mások is így vannak ezzel, és mindenkinek máskor jön el az idő, amikor azt mondja: „ennyi volt.”

Akkor már évek óta romlott a kapcsolatunk, annak ellenére, hogy hívogattam telefonon, és amikor hazamentem látogatóba, ugyanúgy otthon is szerveztem közös programokat: színházlátogatást, koncertet, táncshow-t, pár napos vidéki kiruccanásokat, múzeumokat stb., amik tetszettek neki is. Hátha közelebb hoz mindez minket, de valahogy neki nem nagyon lehetett megfelelni semmivel.
Utolsó alkalommal pedig, amikor egy kisebb vagyont költöttem arra, hogy Angliába meghívva vidékre elmenjünk – házat béreltem, akkor már volt autóm, rengeteg csodás helyet leszerveztem –, mindent megvettem, amit megkívant, mindvégig úgy bánt velem, mint a kutyával.
Annyira frusztráló volt, hogy nem is emlékszem egyetlen mosolyra vagy jó érzésre az egész kéthetes holiday alatt. Annyira görcsösen csak neki akartam megfelelni, és lenyelni minden békát, hogy vissza se nagyon szóltam neki – csak végig azon görcsöltem, legyen már vége ennek az egésznek. Nos, nem volt egy álomvakáció.

Hónapokig készültem rá – anyagilag és szervezésben, minden részletet kidolgoztam, megvettem mindent, amit csak megemlített: a túrabotoktól kezdve a pici összecsukható székig, ami elfért a hátizsákjában, nem tudott olyasmit mondani, amit ne szereztem volna be, mire megérkezik. Nagyon rákészültem, hogy megmutassam, milyen tökéletes vakációra viszem. A két GPS mellé még egy könyvtípusú térképet is vettem a kocsiba – sosem használtam –, mert tudtam, hogy ő régimódi, és mennyire fontos neki, hogy legyen egy ilyen minden autóban. Amit a szeme-szája megkívánt, megvettem, fizettem, de bármit tettem is, egyre rosszabb lett, egyre cudarabbul bánt velem, és egyre csúnyábban beszélt velem.
Az utolsó éjszakán, amikor egy pubban vacsorázva egy igazi angol steaket evett, képes volt kimondani azt, hogy: „Ebben az egész holidayben ez a vacsora volt a legjobb.”

Azt hiszem, az volt a hab a tortán. Vagy a cseresznye a habon – nem tudom. De ott k iüresedtem és feladtam. És amikor kikísértem a reptérre, sem egy ölelés nem volt köztünk, sem egy jó szó, és őszintén örültem, hogy már nincs ott.

Mindezek mellett már az ezt megelőző kommunikációink is eléggé durvák voltak. Sokszor mondott sértő és megalázó dolgokat, de mivel már csak ő volt a rokonom, és erős kötődésem volt hozzá, mindent elviseltem és lenyeltem. És bár visszaszóltam néha, és voltak is veszekedéseink, mégis mindig ő került ki győztesen minden szóváltásból.

A holiday után felhívtam – de csak két percre –, hogy tudjam, hazaért-e rendben. Ez szeptember vége volt, és legközelebb karácsonykor csörögtem rá. De mivel akkor is azt mondta, nem kell hívogatnom őt egyáltalán, még ha karácsony is van, mert ez neki úgysem jelent semmit, így gyorsan le is raktam, és nem hívtam fel három és fél évig.
Néha írtam neki egy-egy emailt, de válasz nemigen jött rájuk, és nem is vártam el.

És amikor legközelebb beszéltünk, akkor ő keresett meg.

A három és fél év alatt nem csak elgyászoltam – és ezt a szó szoros értelmében mondom, mert a gyász összes fázisán átmentem, és a harmadik évben éreztem először szabadnak magam megint –, hanem megtanultam kiállni ellene, önmagamért.
Habár csak belső monológokban beszélgettem vele, és különféle módszerekkel oldottam a blokkjaimat (reinkarnációs utaztatások, Prananadi® -s testkezelések, családállítás, Access Bars stb.), és néha emaileket küldtem neki – talán kétszer egy évben –, ez az idő segített hozzá ahhoz, hogy kiálljak ellene, és kiálljak önmagamért.

Mindenkivel megesett már, hogy otthon bizonyos szituációt „elgyakorol”, hogy mit tenne, mit mondana abban a bizonyos helyzetben.
Ha például a főnök kötözködik, hogyan tolná az orra alá a saját véleményét, és mondaná meg, minek is tartja őt, és hogy hagyja már őt békén. Vagy mit tenne, ha a szerelme, figyelme tárgya egyszer csak randira hívná őt, vagy csak észrevenné. Hogyan viselkedne, mit mondana?

Ezekben az elképzelt helyzetekben általában olyanok vagyunk, amilyenek a valóságban sosem: tökösek, vagányak, bátrak, félelmet nem ismerők, magabiztosak – és minden egyéb, aminek a hétköznapokban nem érezzük magunkat. És amikor hasonló helyzetek valóban megtörténnek, legtöbbször gyávák vagyunk, meghunyászkodunk, megalázkodunk, frusztráltan hallgatunk, cselekvésképtelenné válunk – vagy csak a régi sémákat ismételjük.

De minél többször tesszük bele magunkat egy szituációba egyedül, otthon, gyakorlásként, az egyre erősebben fog rögzülni – mint egy tanulási folyamat. Addig-addig próbálgatjuk, mígnem egyszer csak a „valóságban” is valami hasonlót produkálunk. Például nemet mondunk a főnöknek. Egyszer csak valóban megtesszük. És akkor látjuk, hogy nahát – ezt is lehet. És akkor sem történik semmi. Semmi olyasmi, amit ne lehetne megoldani.

Mi az, amitől a legjobban félek, hogy tesz? Az, hogy kirúg? Van olyan nézőpont, amelyik úgy látja: és akkor mi van? Majd keresek másik munkát. Eddig is volt már sok munkám, és lehet, hogy még lesz is. Találni fogok másik munkát. Érek annyit, hogy hamar találjak is nekem megfelelőt.
Vagy éppen megvalósítom végre önmagamat, mert van időm belefogni abba a vállalkozásba, amibe egyébként sosem vágtam volna bele a nyolcórás munka mellett.

Szóval minél többet edzünk egy-egy szituációra, annál erősebbé válik a személyiségünk azon része, amit ilyen pillanatokban „eljátszunk”. Így lehet egy nő egyre kacérabb vamp, ha sokat gyakorolja a tükör előtt a csábító szemkontaktust, pillantásokat, rezdüléseket.
Éppen így edzük a testet is. Minél többet mozgatjuk bizonyos izmainkat, azok annál erőteljesebbé válnak, és mi annál erősebbek leszünk azon a részen. Mígnem már olyan súlyokat is meg tudunk emelni, amikre előtte rá sem mertünk nézni.
Edzés = gyakorlás.
Vagyis az önbizalmat, a magunkért való kiállást is lehet gyakorolni – és valóban segít.

Ezen időszak alatt tanultam meg nemet mondani másoknak is, és ahogy haladtam ebben a folyamatban, egyre inkább éreztem, hogy kezdek valaki mássá válni – valakivé, aki mindig is lehettem volna. Egy erős, több önbizalommal rendelkező, saját akarattal bíró, saját terveket szövögető, másoknak már nem annyira megfelelni akaró, szabadabb személy. Fokozatosan szabadultam fel az alól a teher alól, ami a megfelelni akarás súlya volt.

Igazából eljutottam oda, hogy már csak a főnökeimnek akartam megfelelni, hiszen tőlük kaptam a munkámért a fizetést. De nekik is megtanultam nemet mondani – csak abban a formában, ami megfelel mindkettőnknek: „Megpróbálom.”
Ha valami olyasmivel találtam szemben magam, amiről tudtam, hogy nem szívesen csinálnám meg (munkakörömön kívül eső dolgokról van szó leginkább), akkor ezzel tudtam elhárítani magamtól a feladatot: „Megpróbálom, meglátom, mit tehetek.”
Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy megpróbálom ímmel-ámmal – ha sikerül, akkor jó, ha nem, akkor pedig nem szólhat senki semmit.

És persze eljön az idő, amikor már egy az egyben NEM-et mondunk, ha valami nem tetszik. És ebbe beletartozik az is, hogy:

a fodrásznál, ha akár csak egy fél centivel máshogy vágja a hajamat, mint ahogy én szeretném, akkor szólok;

ha a ételfutár becsönget, és váltig állítja, hogy erre a címre kell hozni az ételt, és semmit nem kell fizetnem, mert már ki van fizetve, akkor SEM KELL.

(Miért hiszik néhányan, hogy csak mert valami ingyen van, arra szükség is van, és azt el kell venni, mert „jól jön”? Ki tudja, ki és mit rendelt? Én amúgy is vegetáriánus vagyok –
és külonben is miért kéne megbíznom egy olyan étterem szállítmányában, amit nem is ismerek? Vagy ha gyanakvó vagyok, miért ne hihetném, hogy a futár altatót tett bele, hogy éjszaka a bandája betörhessen, amíg mélyen alszom…?)

Benne van ebben az is, hogy ha a főnök megkérdezi, maradok-e túlórára, akkor: – egyszer-egyszer belefér, ha éppen úgy érzem, – feltéve, ha duplán fizeti ki. De ha nem duplán, esetleg sehogy sem, akkor: NEM.

Mert ha mégis maradok, akkor azt úgy hívják, hogy engedékenység, meghunyászkodás, behódolás – és ezekből már elegem van. NEM. PONT.

A „miért?”-nek pedig nincs joga létezni a ledolgozott munkaidő után: magánügy.

Beletartozik az is, hogy amikor a cég a „nem kötelező, de ajánlott” céges rendezvényeket szervezi – legyen az karácsonyi party, bowlingozás, csapatépítés vagy bármi más, ami „nem kötelező” – és te egy introvertált ember vagy, aki imád nem a munkahelyén lenni, és nem a munkatársakkal, akik amúgy sem barátok, hanem munkatársak, és imádja nem látni a főnökeit, akik frusztrálóan hatnak rá – akkor ki tudod mondani, hogy: NEM.

És ha mégis van „Miért?”, akkor van: CSAK.

És ha valóban belejöttél az önmagadért való kiállásba, akkor a CSAK már széles, nagy mosollyal is megy. 😊

Sok minden beletartozik még. De ahhoz előbb el kell ismerned önmagadat, és a saját értékeidet.

Mert ha ezt nem teszed meg, és nem vagy tisztában a saját értékeddel – mindazzal, amit eddig életed során elértél, azzal, hogy ki vagy te, honnan jöttél, merre tartasz, mit tettél eddig az álmaidért, a céljaidért, esetleg másokért, milyen életet építettél fel, mennyire vagy tudatos – egyszóval: ha nem ismered önmagad, és nem ismered el önmagad, akkor az önmagadért való kiállás sem fog menni.

Vagyis az…

ÖNISMERET

Egy óriási lépés ebben a folyamatban, és nemcsak óriási, de elengedhetetlen is. Az önismeret egy nagyon egyszerű dologgal kezdődik. Na jó, most kamuztam, inkább úgy mondom: egyszerűnek tűnő dologgal. Ez pedig egyetlen rövidke kérdés:

KI VAGYOK ÉN?

Várj!

Ne kapkodd el.

Olvasd el még egyszer, amit fent írtam: egyszerűnek tűnő…

Miért írom ezt? Mert ha sikerül megöregedned és visszatekinteni az életedre, akkor sem lesz könnyű válaszolnod erre a kérdésre. Az egyik legnehezebb dolog erre megtalálni a választ. Mert ehhez önmagadat kell megismerned, felfedezned teljes valódban, úgy, ahogy vagy.

Mikor tudsz igazán önmagad lenni? A családod körében? Ott családtag vagy és a családtag szerepét játszod. A munkatársaid körében? Ott munkatárs vagy, a főnökeid előtt beosztott vagy, a szomszédaidnak a másik lakó vagy, a boltban a vásárló vagy, a hivatalban az okiratodban feltüntetett név vagy, a szülőszobában az anya/apa vagy, az esküvődön a vőlegény/menyasszony vagy, a legjobb barátoddal a barát szerepe vagy, amikor beszélsz magadról, a történeted vagy.

És még sorolhatnánk a végtelenségig. De mindez mégis te vagy. És mégsem vagy egyik sem. Ki vagy hát? Mikor tudsz IGAZÁN ÖNMAGAD LENNI? Tudsz-e egyáltalán igazán önmagad lenni? Milyen vagy, amikor igazán önmagad vagy? Milyen vagy, amikor nem ezek a szerepek határoznak meg? Amikor például teljesen egyedül vagy a lakásban, a házban, a kertedben, ahova senki nem lát, kint a természetben, a tó közepén vagy a tengerben, ahol egyedül úszkálsz, zuhanyzás közben, az ágyban, a kanapén csak bámulva a semmibe. Milyen vagy, amikor önmagad lehetsz? Ki vagy akkor?

Egyáltalán ki vagy te?

Nagyon egyszerű kérdés, és bárkinek tettem fel, senki nem tudott jó meghatározást adni rá, és a legtöbben zavarba is jöttek, mert nem értették, mit akarok. Pedig csak egy kérdést tettem fel: ki vagy te? Ki az, aki vagy? Hogyan határoznád meg önmagad? Ismered azt, aki vagy valójában?

Nos, az önmegismerés folyamata egy életen át tanulandó lecke. Sosem ismerhetjük meg valójában önmagunkat véglegesen, hiszen ahogy a világ, úgy mi is minden pillanatban változunk. A körülmények és a világ változásai is hatással vannak ránk.

Mégis, ez az önmegismerési folyamat a legcsodásabb dolgok egyike: hiszen mennyi tanítás szól arról: „Ismerd meg önmagad, és megismered a világot“(Delphoi jósda), „Ami kint, az bent, ami fent, az lent“ (hermetikus tanok), mikro- és makrokozmoszok, külvilág és belső világ, stb. Hinduizmusban: “Tat tvam asi” – „Te az vagy” (vagyis a lélek azonos a Mindenséggel). Buddhizmusban: “Amit gondolsz, azzá válsz.” Védák: “Az önvaló megismerése által az ember mindent megismer.” Taoizmus: “Aki másokat ismer, okos; aki önmagát ismeri, bölcs.” (Lao-ce) Jézus szavai Tamás evangéliumában: “Ha megismered önmagad, megismered a Mindenséget.” Minden korban minden vallás, nagy tan, titkos tanítások és hiedelmek, hitrendszerek ugyanazt hirdették, csak a saját szavaikkal az ő történelmi és kulturális szintjükön.

Az önmegismeréstől sokan mégis menekülnek. Menekülnek saját gondolataiktól, saját érzéseiktől, félnek egyedül maradni önmagukkal. Nem csodálom, igazából rettenetesen félelmetes dolog, ha valaki örökké menekül előle és elkerülné ezt. Akkor jön a rádió a kocsiban, a hangos zene a konyhában főzés közben, a tévé azonnali hangos bekapcsolása, mihelyt hazaérünk, a kötelező erőltetett társalgások, ha olyasvalaki van a közelünkben, aki némán hallgat (elkerülendő a kínos csendet), az idő kitöltésére való telefonálgatások, a kedvenc könyvünk kézbevétele vagy a keresztrejtvények, játékok stb. Mindenféle figyelemelterelő dolgot kitalálunk, csak ne kelljen CSENDBEN ÖNMAGUNKKAL LENNI.

Félelmetes.

Az első ilyen köröknél nekem is az volt. Dúdolgattam halkan, dünnyögtem, hümmögtem, és minden egyes saját hangrezdülésem után egyre mélyebb és feszültebb lett a csend. Egyre várakozóbb. Mintha azt várta volna a másik felem, hogy mikor merem már megszólítani… Mint egy thriller filmben.

És ott állni a tükör előtt hosszú percekig, nézni magunkat – nem a ruhát, hogy miként áll rajtunk, vagy a pattanást a nyakunkon, vagy a sminket, a frizurát, hanem teljes egészében önmagunkat, ahogy vagyunk, és a szemünkbe nézve végre megkérdezni: KI VAGY TE? Kevés ennél félelmetesebb dolog van a világon. De ha egyszer meg merjük tenni, akkor már csak gyakorlás kérdése az egész.

Én sok mindent elolvastam életem során, szinte mindent, ami a kezembe akadt, először könyvtárakban, majd apám könyvei közül, később könyvesboltokban, és elég fiatalon érdekelni kezdett minden, ami nem evilági. Ami nem a 3 dimenzióhoz és az 5 érzékszervhez köthető. Ami túlmutat ezeken, akármik is legyenek azok. Így ha valami felkeltette az érdeklődésemet, elolvastam.

Így került a kezembe az a könyv is, amelyből egyetlen rövid gyakorlat maradt meg bennem azóta is: a tükörgyakorlat. És ez most nem a fent leírt, egész alakos, rákérdezős gyakorlat, amit én javaslok a kezdőknek, mert az, bármilyen félelmetes is tud lenni, habkönnyű fuvallat ahhoz képest, ami a valódi tükörgyakorlat, és amit elég talán csak egyetlen egyszer is megcsinálni az életben:

Lehetőleg lefekvés előtt vagy ébredés után, mert akkor ugye az agyhullámok lassabbak és sokkal fogékonyabbak vagyunk az 5 érzékszerven túli dolgokra, sokkal nyitottabbak vagyunk. Én elalvás előtt az ágyban csináltam. Egy kicsi tükröt vegyünk elő, egy kis kézitükröt, amit egy kezünkben könnyedén tudunk fogni, de amiben látjuk mindkét szemünket. Helyezkedjünk el kényelmesen, valóban kényelmesen, mert hamarosan piszkosul ficeregni fogunk. Emeljük a tükröt az arcunkhoz, és találjunk egy olyan testhelyzetet, amiben könnyedén tudjuk így tartani hosszabban is. Nézzünk bele a szemünkbe. És maradjunk így. ENNYI. Nem kell farkasszemet nézni, pisloghatunk nyugodtan. A lényeg a megszakítás nélküli SZEMKONTAKTUS. Nem kell mondani semmit, és kérdezni sem kell semmit. A legjobb, ha meg sem szólalunk. Csak tartsuk a szemkontaktust, és figyeljünk. Ne nézzünk sehova máshova, ne nézzünk az órára, a kezünkre, a szoba más részeibe – sehova, csak a tükörbe, a saját szemünkbe, és EZT ERŐSEN ÉS HOSSZAN TARTSUK. A lehető legtovább. Egyszerű figyelem és figyelemfenntartás, önmagunk szemébe nézve.

Még mindig azt hiszed, hogy ez egyszerű feladat?

Nos, ezt az egyszerű feladatot nagyon kevés ember végzi el élete folyamán. Könnyűnek tűnik pedig. Nos, egyáltalan nem az. Az egyik legidegenebb élmény volt, amit valaha átéltem.

Először csak jött a zavart röhigcsélés, amikor 2-3 perc után zavarba jöttem saját magamtól (mit csinálok?).

Csak folytasd.

Azután a zavar megmaradt, de már kezdtem komolyabbá válni és egyre többet pislogtam. (basszus, meddig kell ezt csinálni?)

Csak folytasd.

Azután, hogy könnyebbé tegyem, elkezdtem váltogatni a szemeket, először a bal, majd a jobb, (melyik szemembe nézzek?).

Csak nézd és folytasd.

Azután elkezdtem felfedezni a szemem valódi színét, minden apró kis pöttyel és színelváltozással, és virággal és mintával, amit láttam benne. Kezdett érdekes lenni. Majd a szemem fehérjét is megnéztem és észrevettem azokat az icipici hajszálereket, amiket amúgy sosem látok. Megláttam a pupillámat, ahogy tágult vagy szűkült, pedig a szobában nem is változott semmi, hiszen egyforma volt a fény, ugyanabban a testhelyzetben voltam, akkor mégis mitől…?

Csak folytasd.

Megláttam a másik szemében az ijedtséget. De mitől ijedt meg?

Csak folytasd.

Elkezdett bekönnyezni a szemem, de attól még folytattam. Megváltozott a légzésem, lassabbá vagy gyorsabbá, kapkodóbbá vált, egyre furcsább lett ez az egész.

Csak folytasd.

Elveszítettem az időérzékemet, és mivel nem nézhettem máshova, nem tudtam mennyi idő telt el (de elmondom neked, legalább 15-20 perc, de ez még nem elég)

Csak folytasd.

Egyre félelmetesebb lett ez az egész és egyszer csak azon vettem észre magam, hogy aki visszanéz a tükörből, az EGY IDEGEN. Nem is ismerem. Nem tudom, ki ő, sosem láttam ezt a tekintetet...

Annyira félelmetes, ahogy beszűkül a látótered és megszűnik minden perifériás látásod és csak a tükörből rád tekintő szempár létezik és az IDEGEN. Nem tudod, mi van most, nem tudod, ki ő és azt sem, hogy te ki vagy. És csak nézitek egymást. Beleragadtok a másik tekintetébe, nem tudjátok és már nem is akarjátok ereszteni. Csak figyeled, mi történik, mit csinál, hogyan reagál, hogyan tekint rád.

Csak folytasd.

Amíg el nem akad a lélegzeted, ki nem ver a víz, fel nem áll rajtad a szőr és amíg meg nem mered végre szólítani: KI VAGY TE? TE ÉN VAGYOK? ÉN TE VAGY? KI VAGYOK ÉN? MI EZ AZ EGÉSZ? És a hangod remeg és elcsuklik és akkor veszed észre, milyen óriási a csönd körülötted, hogy még a szívverésedet is hallod és ahogy rohan a vér az ereidben és még mindig fogva tart az a tekintet és nem ereszt és annyira, de annyira IDEGEN…

Csak folytasd.

És barátkozzál meg vele. Mert az a tekintet te vagy a tükörben. Az vagy valójában, és most végre a saját szemedbe nézhettél és a saját lelked mélyére láthattál. Az volt ilyen félelmetes.

És amikor nagy nehezen sikerül majd elszakítanod a tekintetedet a tükör(képed)ről, akkor lassan, de biztosan elindul az a folyamat, ami már nem állítható meg és amire már vágyni fogsz: az önmegismerésé.

Attól a pillanattól kezdve az Univerzum egyre több és több lehetőséget kínál majd neked ennek a folytatására. Ajtók nyílnak meg, amiknek a létezésről még csak nem is tudtál. És ha fogékony vagy rá és kéred, akkor egyre több mindent fogsz érzékelni a világból, kinyílik a világ.

Talán egy ismerősöd elmondja, milyen tanfolyamot próbált ki és neked megtetszik az ötlet annyira, hogy te is elmész. Talán egy új orvosod lesz, aki alternatív gyógymódokat is bevezet és engeded neki, hogy rajtad is kipróbálja. Talán plakátokon és buszok oldalán szembejön veled többször is ugyanaz a filmcím és egyszer csak már nem akarod elkerülni ezeket a jeleket, szóval leülsz és megnézed és valami megmozdul benned. Talán akárhogy is, de a kezedbe akad egy könyv, a buszon találod az ülésen, a parkban egy padon, valaki kölcsönadja, valami rendelésedhez ajándékba adják és elolvasva elindít azon az úton, amin amúgy már régen rajta vagy, de ez még lök rajtad egyet. És egyre több ilyen jel jön, egyre több ajtó nyílik és egyre több minden tárul fel mögöttük. És te egyre kevésbé vagy elutasító, jobban nyitsz a világ felé. És ezzel egyre többet ismersz meg a világból, és önmagadról is. Már nem félsz egyedül maradni önmagaddal. Hazaérve már nem kapcsolod be azonnal a tévét, és ha csöndben ülsz a szobában, már tudatosan figyeled a lélegzetedet vagy a szívverésedet.

Azután eljön a pillanat, amikor kipróbálod az első vezetett meditációt. Majd kipróbálsz egyre többet, és keresed, melyik mit ad, milyen világot tár fel belőled, és milyen folyamatokat indít el benned. Majd megismered, kipróbálod a vezetés nélküli meditációt, gyakorolsz, ha nem is gyakran, de néha, majd más gyakorlatokat is beillesztesz az életedbe.

Új témák kezdenek érdekelni, új könyveket veszel, és más témájú filmeket is megnézel, a barátaiddal pedig már más dolgokról is szeretnél beszélni. Eljön a pillanat, amikor ráébredsz, hogy igényed van minderre: a változásra, a fejlődésre, az önmegismerésre, az öngyógyításra, az új nézőpontok kipróbálására — és akkor egyszer csak megváltoznak a dolgok. Lassan, de biztosan.

Talán új munkahelyed is lesz, talán elmaradnak a barátok, azok, akik nem tudnak hozzád érzelmileg és tudatosságban felzárkózni, mindenképpen el fogják hagyni az életed színterét. Meglehet, új emberek jönnek majd (az Univerzumban nincsenek üres helyek, mégha úgy is tűnik), találsz egy vagy több új, másik közösséget, esetleg befogadsz egy vagy több kisállatot, és elzárkózol az emberektől egyre jobban.

De a dolgok változni kezdenek, és te velük változol. Már nem tudsz megállni. Ez egy olyan létra, amin ha egyszer elindulsz felfelé, minden magad mögött hagyott létrafok kihullik alólad. Nem tudsz visszalépni — legfeljebb megállni.

Ez az önmegismerés folyamata. És ahogy haladsz előre, úgy válik egyre mágikusabbá, egyre varázslatosabbá és egyre érdekesebbé.

Nincs vége sosem. Olyan világokat fedezel fel, olyan tereket, érzéseket, képeket, emlékeket, amikről nem is hitted, hogy léteznek. Holott mindig is ott voltak — csak nem volt rájuk nyitva a szemed. A belső szemed. A harmadik.

És sosem szűnik meg félelmetesnek lenni ez a hely — sőt, sokszor sokkal félelmetesebb és rettenetesebb ez az utazás, mint a legelső lépésnél volt. De ahogy változol, megtanulsz együtt élni a félelemmel, mert megtanulod másként látni azt. Rápillantasz és elismered a létezését. Elfogadod és felismered, hogy ez egy félelem. CSAK egy érzés. És mert csak egy érzés, így tudsz rajta változtatni. Egy érzés nem tud bántani fizikailag.

Idővel pedig eljutsz arra a pontra, amikor rájössz: nincs mitől félni. Nincs félelem sem. Csak a nem-akarás van. A tapasztalatok elutasítása és nem-akarása.

Mihelyt túljutsz ezen a ponton, csak a kíváncsiság marad — és az új tapasztalatok felett érzett izgalom.

A tükörgyakorlatos tapasztalat persze mindenkinél lehet más, és valószínűleg mindenki másként is éli meg. Biztosan vannak, akik már ismerik és szeretik önmagukat annyira, hogy egy barát tekintetét látják a tükörben — és nem mindenkinek ijesztő a tapasztalat, hiszen mindannyiunknak más a kapcsolatunk önmagunkkal.

És persze ez a gyakorlat nem kötelező lépés az önmegismerés felé — de az biztos, hogy egy különleges gyakorlat, és érdemes kipróbálni, ha másért nem, az új tapasztalatért.

Az önmegismerés folyamata mégsem egyenes és sima, főleg pedig nem könnyű.

Aki belevág, tudnia kell, hogy sokszor gördítenek elénk akadályt — leginkább saját magunk, a félelmeink (amíg vannak), a gátlásaink, a lustaságunk, és más emberek is. Még ha családtag vagy barát is az illető, el tud bizonytalanítani: „Ugyan már, ez humbug. Úgysem fog sikerülni. Mégis mit vársz tőle? És mit értél már el vele?” — és hasonló megjegyzések.

Lesznek megtorpanások és visszalépések — vagyis inkább olyan érzések, mintha visszaléptünk volna. Egyet előre, kettőt hátra. Lesznek meghasonulások — arról sokat tudnék mesélni. Elfordulások, elutasítások, nem-akarások, elzárkózások és dacolások.

És lesznek nehézkes vagy könnyebb újraindulások, felismerések, megvilágosodások, fellélegzések, megkönnyebbülések, terhek ledobálása, szárnyalások is.

Mindenki maga választ: elindul-e ezen a belső utazáson, és hajlandó-e saját maga felnyitogatni az ajtókat — vagy inkább elkerüli őket, rájuk sem néz. Persze akkor is lesznek olyan ajtók, amik kikerülhetetlenek, és amik akkor is feltárulnak, ha nem akarunk mögéjük nézni.

És garantálhatom: az sokkal ijesztőbb dolog.

***

Most arra kérlek, kedves Olvasó, hogy állj meg egy pillanatra, és tarts egy kis szünetet.
Tedd le a könyvet – és vele együtt a gondolataidat is.
Főzz egy finom teát vagy egy kávét… esetleg egy tányér meleg levest.
Menj ki egy kicsit a kertbe, a teraszra, vagy csak sétálj el az ablakig.
Állj meg, nézz körül. Vegyél egy mély levegőt. Legyél ott. Igazán jelen.

Ne akarj most megoldani semmit.
Csak engedd, hogy amit eddig olvastál, szépen leülepedjen benned.
Hadd verjen gyökeret csendesen – a maga idejében.

***

Amit kívül keresünk, az belül is ott van. És mindennek, amit kívül keresünk, belül nemcsak a kulcsa van, de mindenhez külön ajtó is. A kulcs megtalálása egy feladat, és utána az ajtót kinyitni és MERNI MÖGÉ NÉZNI sokkal nagyobb feladat, mint maga a kulcs vagy ajtó keresése, akárhol is legyenek. De belül rengeteg csodás ajtó vár ránk, arra, hogy benézzünk mögéjük. Vannak díszes, nagy, méltóságot és hatalmat sugárzó ajtók, és vannak egyszerűen, de szépen festett ajtók, vértől csöpögők és virágokkal díszítettek is, és vannak egyszerű faajtók, némelyikből még a szilánk is kiáll itt-ott, és vannak nagy, komor és nehéz vasalt ajtók, amikre ránézni is szívszorító vagy fájdalmas, vagy a legelrettentőbben félelmetes. És ez a sok ajtó mind azt várja, hogy feltárjuk őket egyenként, és megnézzük, mit kínálnak nekünk.

És ó jaj, nem szabad elbizakodottnak lennünk, trükkös ez a belső világ. Amikor a legszebb, legegyedibb és legjobban olajozott, könnyű ajtócskát nyitjuk, megeshet, ott vár ránk a legkevesebb látnivaló. És nemcsak megeshet, de így is logikus, hiszen ha könnyen nyílik és nem kell érte megdolgozni, mi is az értéke? És ha sokat és hosszan kínlódunk egy ajtó kifeszítésével, ami nemcsak nehéz, de félelmetes is, ami hosszú és megerőltető megpróbáltatás, és tömegnyi szörnyet ígér maga mögött, mire a nehéz munkát letudjuk, és ezáltal megerősödve jutunk el arra a pontra, amikor végre kinyitjuk, akkor meglehet, a leggyógyítóbb, legszentebb angyali fény árad mögüle, tele szeretettel és gyógyulással, megbocsátással és elengedéssel, megkönnyebbüléssel és felszabadulással.