Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Regélnek a múzsák

Perszephoné

Prométheusz teremtményei

Midasz király

Kasszandra, a trójai királykisasszony

Akhilleusz

Arachné

Daidalosz, az ezermester

Héraklész tizenharmadik munkája

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kallós Ede

REGÉLNEK A MÚZSÁK…
HELLÉN REGÉK

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-412-6 EPUB
ISBN 978-963-678-413-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

első kiadás: 1933.

a borító Jaschik Álmos (1885 – 1950) festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Regélnek a múzsák

Idestova háromezer éve, hogy Hésziodosz élt. Szegény görög pásztor volt Hésziodosz, egyebe sem volt, mint a nyűtt-kopott gúnyája, melyet évszámra hordott. Sem a bégető nyáj nem volt az övé, melyet naphosszat őrzött, sem a szélverte viskó, melyben éjjelenként meghúzódott.

Nagyon szegény volt az istenadta, de nagyon boldog volt, mert míg fürge nyája szertekószált, azalatt ő maga elnyújtózott a napsütötte réten s elgondolkodhatott, elmerenghetett. És mialatt gondolatát a napsugár hintón gördítette, a szellő szárnyon röpítette, azalatt kilenc csodaszép tündér muzsikált és táncolt körülötte.

Múzsáknak hívták ezeket a tündérlányokat.

Fenn volt a palotájuk a Helikon hegy tetején, melynek tövében Hésziodosz a nyáját legeltette. Arany palotában laktak, arany ruhában jártak, de a szívük is biztosan aranyból volt, azért gondoskodtak oly jóságosán arról, hogy a szegény pásztornak a lelkében sohse legyen bánat, csak vidám muzsika és perdülő tánc.

Kecsesen, finoman lejtett a tánc, lágyan, édesen zsongott a muzsika, halkan, gyengéden, mint a langyos szellő lengése, tisztán, vidáman, mint az ezüst csengő csengése. Sohasem szóltak a múzsák egy szót sem, dalukból sem hallott ki a pásztor egyetlen érthető kifejezést: mégis úgy átjárta a lelkét ez a halk tánc, ez a csendes muzsikaszó, hogy örömében a legszívesebben az egész világot a keblére ölelte volna.

Boldog ember volt Hésziodosz, csak senki sem tudta, hogy milyen boldog, senkinek sem beszélt a maga nagy boldogságáról. Mert a jó Hésziodosznak az a furcsa nagy baja volt, hogy nem tudta kifejezni azt, amit gondolt. Akármit is akart mondani, olyan ügyefogyott módon, dadogva, hebegve beszélt, hogy az emberek kinevették. Ezért aztán elhatározta, hogy sohse nyitja szóra az ajkát.

Mindenki némának gondolta, ö nem törődött vele. Neki elég volt, hogy a nyája megérti keze mozdulatát, terelő intését, a múzsák meg olvasni tudják gondolatát, érzését.

Akkor érezte először a „néma” Hésziodosz, hogy jó volna, ha beszélni tudna, mikor egyszer - először életében - a városban akadt dolga. Addig nem is igen érintkezett senkivel, most meg nagyon sok emberrel találkozott és egyszerre csak nagyon összeszorult a szíve, hogy miért is nem tud ő beszélni, érthetően szólni.

Vigasztalni szerette volna az embereket.

Mert akár szegénnyel, akár gazdaggal találkozott a városban, senkitől sem hallott egyebet, mint csupa panaszt, szomorúságot.

- Nem bírom tovább ezt a sok munkát, belepusztulok - nyögte egy öreg napszámos, aki módos gazda volt valamikor, de gonosz testvére kitúrta a vagyonából, s öreg napjaira kínlódva kereste kenyerét.

- Kölcsönt vettem fel a szomszédomtól - kesergett a másik - holnap lejár az adósságom s ha nem fizetek, a rabszolgavásárra hajtanak.

Volt, aki azt panaszolta, hogy a földjét elpusztította az árvíz, volt, akivel rosszul bántak a gyermekei, az egyik a kínzó betegségét sírta el, a másik a gyermeke halálát.

És mert Hésziodosz nagyon jószívű ember volt, nagyon szeretett volna valami vigasztalót mondani az embereknek.

Amikor azután a városból megtért és újra a réten hevert, úgy érezte, hogy örökre vége a jókedvének, mert egyre csak az járt eszében, mennyit kínlódnak embertársai, kiknek nincs oly jó dolguk, mint neki, kik nem tudnak folyton táncot nézni, zenét hallgatni, bánatot feledni, szomorúságot messzire hessegetni.

Csak abban reménykedett, hogy a múzsák, kik eddig is teljesítették minden kívánságát, most majd abban is segíteni fognak neki, hogy végre értelmes szavakra nyithassa ajkát és megvigasztalhassa az embereket.

De aznap hiába várt a múzsákra.

Másnap sem jöttek.

Már-már azt hitte a jó Hésziodosz, hogy megharagudtak rá. Pedig dehogy is haragudtak ők a jószívű pásztorra! Ki tudná megmondani, mért nem volt kedvük a jó Hésziodoszhoz eljönni? Talán beteg volt az egyik múzsa s a többi búsan járt-kelt ágyacskája körül, borogatást rakva fejére vagy paplanját igazítva? Vagy talán azért nem jöttek, mert nem tudták kitalálni, hogyan tanítsák olyasvalamire, amivel az embereknek vigaszt nyújthat?

A harmadik napon végre az cg már korán reggel mosolyogva bíztatta Hésziodoszt. A méhek aznap még a szokottnál is bohóbban mókáztak a virágokkal, mintha a nyájnak is jobb volna a kedve, s amint Hésziodosz lehevert a fűre, mintha máris odaszűrődött volna feléje a hegytetőről a múzsák táncos muzsikája.

Hésziodosz csak elnézte, elhallgatta ezt a vidám zsongás-bongást és várta a múzsákat…

Meleg volt. Hésziodosz tagjait jóleső bágyadtsággal fogták körül a forró napsugarak, arcát andalítón simogatták a selymes fűszálak, szeme káprázott, amint a ragyogó napfényben folyton az ég felé, a hegytetőre nézett, ahonnan a múzsák dalolása, nevetése ingerkedett feléje. Már azt sem tudta, ébren van-e vagy alszik, képzelődik-e vagy álmodik...

Gyengéd érintésre rebbent fel és káprázó szeme előtt ott állt a kilenc szépséges tündér.

- Itt vagytok hát, hála nektek, ti jóságos tündérek - kiáltott némán, csak a múzsáknak hallhatóan a jó Hésziodosz és lélegzetét visszafojtva várta, mi fog most történni.

A múzsák ekkor kezüket összefogva körtáncra lendültek s egyikük a másik után lehajolt a pásztorhoz és megcsókolta néma ajkát.

- Beszélj, Hésziodosz - bíztatták most becéznem gyengéden a tündérek.

Hésziodosz kinyitotta ajkát s - oh, mily boldogság - szépen csengve sorakoztak ajkán a szavak.

Édes mosolygással hallgatták a múzsák Hésziodosz hálálkodását, de csakhamar felemelték ujjukat:

- Csitt, csitt, jó Hésziodosz, ne beszélj tovább! Most még csak beszélni tudsz, de nem tudod, mit mondj az embereknek. Hallgass tehát ide!

S elkezdtek énekelni és táncolni.

De most már nem szavak nélkül muzsikált az énekük. Ahogy ellejtett előtte, sorjában énekeltek valamit, mindegyik ott folytatta, ahol az előbbi abbahagyta, úgyhogy mese lett belőle.

- Egykoriban - így szólt a táncoló múzsák meséje - csodaszép ünnepi köntös takarta a föld hátát s az egész éven át le nem került róla ez a selyem fűszálakból szőtt, igazgyöngyű harmatcseppekkel kivarrt, aranyszirmokkal hímzett köntös. Nem volt akkor ködös, csípős az ősz, nem volt zimankós, szomorú a tél s az erdőből soha el nem költöztek a fényestollú énekesmadarak. Amint hervadásra készült hajtani a fejét egy virág, odarepült melléje egy pici tündérke s kis legyezőjével legyezgette, felfrissítette, - amint el akart repülni egy madár, csilingelő szóval kérlelte egy erdei sellő: „Ne menj el, kis madárkám, maradj itt s énekelj tovább!” … Vidám tündérekkel, táncoskedvű sellőkkel, bohókás kis manókkal volt tele a világ. De boldogok is voltak ám az emberek. Bajról, szomorúságról, bánatról mit sem tudtak. Hogy is tudtak volna? Ha megkívántak valamit, még végig se gondolták a kívánságukat, máris ott termett mellettük egy szolgálatkész manó, szépen összeütötte a bokáját, meghajtotta magát és csengő hangon így szólt: „Csak egy perc türelmet kérek, rögtön meglesz, amit parancsolni méltóztattál”. Ha a kertben sétáltak, alig győzték a sok futkosást az egyik virágágytól a másikhoz, mert a virágok mind sorjában nógatva szólították őket: „Gyere hozzám” - csilingelt a tulipán. „Ide gyere” – fuvolázott a jázmin. „Nem, nem, mellém telepedj!” - követelődzött a rózsa. De nemcsak a virágok beszéltek ám. „Kotlok, kotlok, lesz tojás” - szólt biztatóan a tyúk. „ízleljétek mézemet” - kínálgatta kincsét a méhecske. „Szép jójcakát picikék”, - ciripelt a tücsök a gyermekeknek, amint bealkonyodott...

Ezt már egészen halkan mesélték a múzsák s a végén egészen elhallgattak.

- Tovább, tovább meséljetek, - kérlelte őket Hésziodosz.

De a múzsák már belefáradtak.

- Majd máskor tovább mesélünk, - mondták - mára elég lesz ennyi is. Ma csak azt akartuk, hogy szóra nyíljék ajkad és megtudd, mivel lehet az embereket megvigasztalni.

Hésziodosz megértette a múzsákat. Most már tudta, mit kell tennie. Elindult, hogy mindenütt eldalolja azt, amit azon a szép nyári napon a fülébe súgtak a múzsák.

És míg a tündérkor szépségéről regélt és míg elmesélte a többi szép mesét, amit később suttogtak a fülébe a múzsák tündérekről, szellemekről, hívogató virágokról, csodahősökről, azalatt az emberek nem gondoltak a bánatukra, hanem vidáman gyönyörködtek a mesékben.

Perszephoné

Nyári napon történt.

A bohókás, vidám virágok oly hívogatóan integettek a rétről Démétérnek, a mezők király-nőjének palotája felé, hogy Perszephoné, a kis királylány, ki éppen kinézett az ablakon, nem bírta ki tovább ott benn a palotában. Anyja tilalma ellenére kiszökött hát a kapun és - uccu neki - kiszaladt a rétre, a virágok közé. Tapsolt. ujjongott a kis Perszephoné, mikor a sok tarka virág friss illatát magába szívta és boldogan viháncolt, mikor érezte, mint simogatja, csiklandozza meztelen lábacskáját a sok kedves virágfejecske.

- Engedjétek meg, hogy letépjelek benneteket! - így szólt a kis szívtelen a virágokhoz. - Meglátjátok, óvatosan foglak meg, nem okozok nektek fájdalmat. Hadd vigyelek haza benneteket az anyámnak, akkor biztosan megbocsátja, hogy megszegtem a tilalmát.

A virágok - mit tehettek egyebet? - oda-adták kis életüket királynőjük pajkos leánykájának, ő meg alig győzte csokorba szedni a sok áldozatot.

Nőttön-nőtt a csokor, már alig fért el Perszephoné pici kezében. Haját is teletűzdelte már virágokkal, de nem tudott velük betelni.

Amint ujjongva, dalolva, táncolva szedegette zsákmányát, egyszerre csak egy csodás, nagy, vörös fejű virágot pillantott meg - olyan szépet, amilyet még sohase látott. Még a nevét sem tudta, pedig a mezők királynője bizony megtanította leánykáját minden egyes kis alattvalójának a nevére.

Már alkonyodott, a nap korongjának csücskét már elnyelte a hegyhát. Perszephoné érezte, hogy már haza kellene mennie.

- Csak azt az egy virágot tépem még le ott - gondolta magában, - azután rögtön megfordulok és hazaszaladok.

Odafutott hát, ahonnan az az ismeretlen virág feléje kandikált. Messzi volt, csak úgy lihegett a nagy futásban... Végre odaért, le akarta tépni a virágot, de ez bizony sehogy sem akart megmozdulni. Még egyszer nagyot rántott rajta - mert ezt a virágot semmi szín alatt itt nem hagyja… Amint így erőlködött, egyszerre csak nagyot rengett körülötte a föld. Elsötétült a világ… Nyoma sem volt már a csodavirágnak, mert éppen ott, ahol még az imént a virág pompázott, sötét földhasadék tátotta a száját. Mindinkább közeledő dübörgés is hallatszott a hasadékból s egyszerre csak megjelent vad, fekete lovaktól vont szekéren a szörnyűséges, óriás Plútón, a föld belsejének iszonyatos királya. Perszephoné nagyot sikoltott, - de máris ott hevert Plútón szekerén, mely csörömpölve, dübörögve vitte lefelé a föld alá. A föld bezárult és magába temette a szép virágcsokrot és magába temette a legszebb virágszálat, Perszephonét.