A könyvben szerepelnek nemi erőszakot bemutató részletek.

Ezek a leírások erős érzelmi reakciókat válthatnak ki az olvasókból.

Belátásunk szerint járjunk el.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Suzie Miller: Prima Facie

Picador by Pan Macmillan Australia Pty Ltd, Sydney, 2023

Fordította: Hári Katalin

Copyright © Suzie Miller 2023

Hungarian translation © Hári Katalin 2024

Borítóterv © Szabó Vince 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Varga Virág

Első kiadás

978-963-566-556-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Minden nőnek, aki a „háromból egy”.

Merészség, légy barátom!

SHAKESPEARE (Cymbaline című művéből, fordította: Rákosi Jenő)

A bátorság a legfontosabb erény. Mert bátorság nélkül nem lehet kitartóan gyakorolni a többi erényt.

MAYA ANGELOU

Bátraké a szerencse.

VERGILIUS

ELŐTTE

1. fejezet

Telivérek. Mind egy szálig. Versenyre képezve, dagadó izmokkal; csutakolás után drága és finom, szürke vagy sötétkék dizájner kosztümbe, klasszikus fehér ingbe és fekete talárba bújtatva. A jog ezen legrangosabb női képviselőit egyfajta büszkeség lengi körül, árnyalatnyi gúnnyal jelzik fölényüket, mellkasukon oldaltáskát vetnek keresztbe. Testszínű vagy piros rúzs, módjával felvitt smink. Divatos fülbevaló, hozzá egyedi tervezésű csizma vagy egy tengerentúli utazáson vett pimasz magas sarkú. Figyelem mindnyájukat. Évek óta. Utánzom őket. Kifogástalanul lekoppintok bármit. Végül a születésüktől erre a pályára szánt példányoknál is jobban tudom, hogyan „legyek ügyvéd”. A női ügyvédek krémje férfi társaikhoz képest – alig észrevehetően, mégis jelentőségteljesen – másképp gyakorolja a jogot, és beletelik némi időmbe, mire kifürkészem megbecsülésük kivívásának különféle praktikáit. Minden egyes apró részlet egy titkos kód, amely azt üzeni: „Itt vagyunk, de a magunk módján intézzük a dolgokat, nem pedig, mint azok a múlt századi, mogorva, kivénhedt férfi ügyvédek.” És minél magabiztosabbá válsz az összegyűjtött kis trükkök segítségével, annál nagyobb tekintélynek örvendhetsz a tárgyalóteremben.

A piros vagy kék talártartó táskák tulajdonosuk mellett heverésző hűséges kutyákként tűnnek fel a bíróság épületében: a kék a húszéves tapasztalat küszöbét át nem lépett ügyvédpalántáké, a piros már a megbecsülés jele, amelyet egy KC adományoz egy kezdő ügyvédnek, ha méltatásra érdemesnek tartja. Én kaptam egy pirosat elismerésképpen, és hatalmas becsben is tartom, de ha lehet, még a többi ügyvédi kelléknél is nagyobb vonakodással viszonyulok hozzá. Fül gyanánt fehér, vastag, megszabott hosszúságú és anyagú, puha fonatok szolgálnak; a zsákon pedig ott virít a kézzel és az egyetlen megengedett betűtípussal rájuk hímzett monogram. Még a bélés is az egyedüli jóváhagyott anyagból készül. Ezek az ügyvédi hordtáskák egykor a szakma iránt táplált büszkeséget szimbolizálták, és azzal a céllal készültek, hogy az ügyvédek ezekben vigyék az aktákat meg a szükséges anyagokat a bíróságra – és talán évszázadokkal ezelőtt még hasznosak is voltak –, de ma már csak a pompa kedvéért hurcolják őket magukkal. A táska az elithez tartozás megtestesítője, apáról fiúra, fiúról fiúra száll. Olykor egy lány örökli meg apja táskáját, de ezek az ügyvédek – a jogászcsaládokban cseperedett nők – nincsenek hozzám hasonló természetellenes viszonyban ezekkel a dolgokkal; ám a jogot sem szeretik annyira, mint én. Nem látják benne a hatalom eszközét, ahogy én mindig is tettem; túlzottan nem ragaszkodnak hozzá. Persze, tisztában vannak az „erejével”, de legtöbbjük úgy csöppen a jog világába, mintha csak a ház egy réges-régi bőrfotelébe huppant volna, és sokkal inkább családi vállalkozásként tekint rá, mint hogy az igazság mindenre elszánt harcosainak küzdőterét látná benne.

Könnyű kiszúrni az ilyen nőket. Nem foglalkoznak büntetőjoggal, és messzire elkerülik a mocskos ügyeket. Nulla kockázat. Ha netán mégis büntetőjogi praxis mellett döntenek, annak is általában csak valami szelíd változatát gyakorolják, és inkább a kíváncsiság sarkallja őket, mintsem az élettapasztalatuk – a nyomósabb érv a benne rejlő izgalom, mint a társadalmi ranglétra legalján elhelyezkedő ügyfelekért vívott harc iránti vágy.

Rólunk, akik értetlenül állunk a díszes hordtáskák világa előtt, egy oldaltáska sokkal többet elmond; magabiztosságot és higgadtságot kölcsönöz, egyfajta kinyilvánítás, hogy nekünk már rég nincs szükségünk anya szoknyájára – ez a mi megbecsülésre irányuló sajátos kis jelvényünk.

Persze azért vannak egybevágó jegyek: a gondosan levágott és meleg színekre festett frizuránkat elfedő lószőr paróka, amelytől egy bíróságon töltött hosszú nap után minden női ügyvédnél fennáll az „este hatos parókanyomott haj” lehangoló esete. Ez olyasmi, amivel férfi elődeink nem számoltak, amikor a jogi öltözék részeként rögzítették. Számukra a nyakkendő színe az egyetlen út, hogy kitűnjenek; olykor egy szokatlan szemüvegkeret vagy egy tetszetős karóra.

Elég körbepillantanom a bíróság előcsarnokában, hogy tudjam, ki kicsoda. Ki milyen ügyeket képviselt, nyert meg, vesztett el; mely tárgyalásokat tűzték ma napirendre. Ha az ügyvédek egy bizonyos csoportja gyülekezik – fehér dossziékkal teli kézikocsit toló megbízott jogászokkal a nyomukban –, akkor az mind vállalati pénzügyeket érintő, fehérgalléros bűncselekmény.

És ott vagyunk mi, akik lifttel utazunk a büntetőperes tárgyalótermekbe. Emelt fővel járunk körbe. Valamennyien beidomítva, vágtára készen. Nem idegeskedünk, de fel vagyunk pörögve, akár a versenylovak: izgatottak, nyughatatlanok. Várjuk a rajtpisztolyt. Aki elsőnek kitör, az veszít.

Besétálok a bíróságra a védencemmel, megnézem magamnak az ügyész köré tömörült rendőrcsürhét. Arnold Lathan képviseli a vádat. Jó. Örülök neki, merem állítani, hogy így talán megnyerhető az ügy. Kurtán felé biccentek, mire ő is bólint. Felpezsdül a vérem, de visszafogom magam, megőrzöm a nyugalmamat, nem jövök izgalomba. Arnold mindig felkészült, de nem reagál elég gyorsan, amikor kibontakoznak a dolgok. Egyetlen rendőrt se ismerek fel. Ez is jó. Nem tudják, mire számítsanak.

Az ügyfelem lemarad. Tony. Magas srác, megtermett. Nem először képviselem, de ilyen ügye még nem volt. A lopás és súlyos testi sértés vádját kizárólag egyetlen ember tanúvallomására alapozzák, valami pasi az, akivel Tony egykor együtt focizott. Egy befolyásolt tanú, aki igencsak be van rágva a védencemre. Ki nem állhatja Tonyt, teljességgel lenézi: ráadásul a vallomásában elfelejtette megemlíteni az elkövetett durvaságot és tettlegességet, amelyet Tony szenvedett el tőle. A rendőrség egyértelműen neki hitt, így hát itt vagyunk. Tony úgy öltözött fel, ahogy utasítottam, de még így sem üti meg a mércét. Primarkban vett öltöny, olcsó, márkátlan ing, és egy nyakkendő, amelyet minden bizonnyal ingyen kapott az akciósan vett ing mellé. De legalább megpróbálta. Az összes tetkóját a poliészter réteg alá rejtette. Jó. Mindig megdöbbenek, amikor ezek a kemény legények készülnek belépni egy bíróságra: hirtelen idegessé válnak. Tony se különb. Magabiztosan, nagy mellénnyel járják az éjszakát, kiismerik magukat az utcákon, de idebent másféle jelrendszer működik, és mindegyik azt harsogja: „neked itt nincs hatalmad”. Korábban megjegyeztem, hogy „hozzon fogkefét”, és ma reggel közölte velem, hogy így is tett. Előhúzott a zsebéből egy kék, teszkós modellt, a sörte felszedte a bolyhokat új zakójából.

Ugyan Tony, ez csak egy szófordulat.

De hát azt mondtad…

Csak afféle ügyvédi kifejezés.

Tekintete az ajkamra tapad, ahogy igyekszik megérteni, miről beszélek. Elmagyarázom.

Azt jelenti, „a zsaruknak nyomós bizonyítékaik vannak”.

De azt mondtad…

Tony, úgyse engednék, hogy magaddal vidd azt a fogkefét a sittre!

Tényleg?

Kétségbeesetten kutatja az arcomat némi remény után.

Még ne kezdj pánikolni.

Tony fél. Akár egy kisfiú. Persze hogy betojt. Ez nem egy hétköznapi dolog a számára, nem ismerős terep. Egész éjjel nem aludt, csak ivott meg hányt. Ki kellett vasalnia azt az inget, és megkérnie a barátnőjét vagy az anyját, hogy kösse meg a nyakkendőjét. Valószínűleg vonattal jött, bekapott valamit a Maccy-D’sben a sarkon, és közben azon járt az agya, vajon hol tölti a következő éjszakát. Ez komoly dolog, ha elítélik, jó néhány évre hűvösre kerül.

Az az igazság, hogy hasznos, ha félelemben tartjuk őket. Jobban odafigyelnek, hajlanak rá, hogy némileg felnézzenek rád, és felfog valamennyit az ütésből, ha bűnösnek találják őket. Amint leesik nekik, hogy a történet börtönnel végződhet, csak te vagy nekik. Ha ma kisétálunk innen, én leszek a kedvence. Ha leültetik, legalább nem éri meglepetésként. Tony több tekintetben is a bátyámra emlékeztet. Kényelmetlenül érzi magát, egy olyan szörnyű helyzetben, amely láthatóan ennél csak rosszabb lehet. Odamegyek hozzá.

Hé, Tony.

Ahogy sietve feláll, látom, hogy izzad.

Jól vagy?

Aha. Aha.

Itt lesz veled valaki?

Megnedvesíti az ajkát. Csak huszonöt éves.

Anyám úton van.

Jó.

Jelenleg én vagyok az egyetlen ismerős dolog a számára ezen a helyen. Nevetgélés hallatszik egy csapat ügyvéd irányából, közben valaki más hangosan kiált az ügyfele után. Tonyt magabiztosság és hatalom veszi körül, de neki egyikből sem jutott. A tekintete lágy, és amióta ismerem, most először nincs a szájában rágó vagy cigi. Meglátom benne a gyereket. Nem a rendőri jelentésben szereplő nehézfiút, aki túl sokat piált, elvesztette a fejét, és kicsúszott a kezéből a gyeplő.

Látsz rá esélyt, hogy előkerül a szemtanúd?

A volt barátnője végignézte az egész jelenetet, és látta, hogy nem Tony ütött elsőként.

Nem ’tom. Lehet. Csörögjek rá megint?

Aha, hívd csak. Szólj neki, hogy tízkor kerülünk sorra.

Tudom, hogy teljesen felesleges. A lánynak egy hónapja nyoma veszett. Az van, hogy nem szeretne belefolyni ebbe az ügybe. Fél tanúvallomást tenni. Senki sem rajong a keresztkihallgatásért. De legalább Tony lefoglalja magát, amíg az anyja ideér. Én pedig ezalatt átfuthatom a főbb pontokat, és elugorhatok a mosdóba, hogy megigazítsam a parókámat meg a sminkemet.

Amikor Tony helyet foglal a tárgyalóban, a székét odahúzza mellém az ügyvédi asztalhoz. Rendre kell utasítanom. Odafordulok hozzá, és elmagyarázom, az ő helye a vádlottak padján van, és a törvényszolgához irányítom. Jámboran engedelmeskedik, közben rázza a hideg. A rendőrségi beszámolóban veszélyes, erőszakos és ittas huligánként jellemzett férfi ez a kisfiúsan reszkető, huszonöt éves, falfehér srác lenne. Az elbeszélések nem fedik egymást. Ez a jog igazsága. Belép Tony anyja, középtájon foglal helyet a hallgatóság soraiban. Ő is egyedül van. Üzenetet ír. Mutogatok neki, hogy kapcsolja ki a telefont. Nem érti. Feladom.

A tárgyalóterem órájára nézek. A helyiség kezd elcsendesedni; a bíró késik, de épp csak egy keveset. Nem sokkal múlt tíz. Hallom, ahogy a hallgatóság soraiban még csicseregnek mögöttem, de ügyvéd módban már csak háttérzajként érzékelem. Átfutom a papírjaimat, töltök egy kis vizet a pulpituson lévő kancsóból, elrendezem a jegyzeteimet.

Minden ügyemnél eljön ez a pillanat: amikor a kezdés előtti, pattanásig feszült légkörben az izgalom és a rettegés egyaránt ott cikázik. Én pedig végre megcsillanthatom a tudásomat. Minden energiámat egy irányba összpontosítom, átveszem az uralmat az ügyvédi asztal felett. Rajtam a szemellenző; nem létezik más, csak az előttem álló feladat. Magabiztos tekintet, semmi sem juthat át az álarcon. Jóformán színház az egész. Az ügy minden apró részlete ott zizeg a fejemben, másnak nem marad hely. Mindent kézben tartok, de még húzom a gyeplőt, a megfelelő hőfokon égek. Még épp forráspont alatt. Várok. Várok. És aztán, bamm.

A törvényszolga megszólal:

Mindenki álljon fel!

Valamennyien talpra pattanunk, tisztelettel meghajlunk, ahogy a bíró belép. Elfoglalja a helyét az emelvényen, mi is leülünk. Az ügyész és én türelmetlenül topogunk a startgépben; tökéletesen tisztában vagyunk a másik minden egyes rezdülésével, ámbár sosem veszünk tudomást egymásról, kivéve, ha: „Átadnám a szót az ügyészség képviselőjének, bíró úr.” Semmi szemkontaktus.

És kint vagyunk a bokszból, a mezőny elindult. Hosszú a verseny, ezért visszafogom magam – tudom, mikor kell önuralmat tanúsítani. Nincs is rosszabb, mint túl korán bedobni magad abban a reményben, hogy felülkerekedsz egy olyan érvelésben, amely végül aláássa az ügyedet. Az ügyész kezd; feláll, az esküdtekre néz. Tony akkor jár a legjobban, ha az ügyész nem tudja felépíteni a vádat, a védelemnek sikerül meggyengítenie a tanúvallomás megbízhatóságát, és azzal érvelhetünk, hogy a vád megalapozatlan. Vagyis a per nem folytatható, Tony pedig szabadon távozhat.

A fejemben lévő térképen kirajzolódik az út, de az első meglepetésre kész vagyok összetépni. Az ügyész feláll, és felolvassa az ügyfelem elleni vádpontokat. Ülök az asztalomnál, a pulpituson legeltetem a szemem, és jól begyakorolt közönyösséggel hallgatom az ügyészség által megfogalmazott vádakat. Az arcomon semmi sem tükröződik. Mozdulatlanul ülök, a hátam egyenes, mereven előrenézek, ugrásra készen figyelek és várok, minden idegszálam megfeszül. Minden elhangzott szót feldolgozok, kérdőre vonok, elraktározok, miközben unottságot színlelek. Lélegezz. Barátságos tekintet, de figyelek minden szóra, értelmezek minden testi jelzést, és keresem a réseket. A színházi előadásnak nemcsak az ügyfelek lenyűgözése vagy az erőviszonyok megmutatása a célja, hanem ez is a játszma része. Kissé hátradőlök, a fejem oldalra billentem, hátam a szék támláján pihen, de minden izmom erősen megfeszül, és ugrásra készen vár.

Ekkor észreveszek egy rést; az ügyész tanúja elkalandozik a kérdések puszta megválaszolásától, és kérés nélkül kifejt bizonyos dolgokat. Látom Arnoldon, az ügyészen, hogy kísértést érez egy olyan kérdésre, amelynek félreérthetőségével ő is tisztában van. Kulcsfontosságú, hogy hezitál. Kezd kibontakozni, még várj, még várj… hagyd nyíltabban feltárulkozni. Ez a tudásom szintmérője, a várakozás, a kitörés előtti higgadtság.

És egyszerre itt az idő, az ösztöneim meglódítanak, és talpra pattanok. Megfontoltan, de határozottan.

Tisztelt bíró úr!

Mindent egy kézben tartok, és hirtelen az összes tekintet rám szegeződik. Nem látok arcokat, de érzem, ahogy a figyelmük rám terelődik. Kihúzom magamat, várok, és a bíró felém fordul. Hallom magamat.

Tisztelt bíró úr, elnézést kérek a tiltakozásomért, de a vádat képviselő ügyész befolyásolja a tanút. A vád kizárólag ezen megjelent személy tanúvallomásán alapul. Ezen tanúén, aki a védelem szerint súlyos befolyásoltság alatt áll.

Erőteljes és magabiztos hangon kifejtem a tiltakozásomat, kérem, hogy utasítsa el az adott érvelésre vonatkozó kérdéseket. Az ügyész igyekszik lendületben maradni, bennem meg ég a vágy, hogy folytassam, de féken tartom magam. A kevesebb több. Állást foglaltam, hadd találgassanak. A bíró habozik egy pillanatra, mintha most csapta volna meg a játszma szele, tekintete ismét rajtam pihen; ismer, látott már bevetés közben. Ez tisztelet lenne? Jó ideje az emelvény túloldalán foglal helyet, de őt is felpezsdíti a harc, rajong az erőtől duzzadó vitákért, és itt épp egy ilyen van kibontakozóban. Előrehajol. Helyt ad.

Igen! Ujjongok magamban, ezt persze senki sem látja rajtam. Védencem fogadott ügyvédje ott ül mellettem a védelem asztalánál. A srác még kezdő, kiváló magániskolában tanult, a teremben neki van a legrendezettebb frizurája. Nincs rá szükségem, bár ő ebben a hitben van, így szükség esetére a jegyzetei fölé borul. A székemhez visszafordulva észreveszem, hogy Tony engem néz a vádlottak padjáról. Aligha tudja, hogy épp most kerekedtem felül egy jelentős vitapontban, de valahogy érzi a hajszálnyi előmozdulást. A tanúk padján ülő személyt Tony egykor jól ismerte, de ezután nyoma sem marad a barátságnak. Ez a férfi már rég nem az, akivel Tony egykor együtt focizott. Most erős kölnit visel és ingatlanban utazik, valamiféle ingatlanügynök. Ő az a „rohadék”, akivel szemben a Tony-félék mindig veszítenek. Tony szemében ő testesíti meg sorsának minden igazságtalanságát, egy életen át mélyülő gyűlölködés vezetett ehhez a perchez, mikor is a bíróságon megjelent tanú rács mögé akarja juttatni Tonyt. Persze az én szememben a tanú az mindig csak tanú, egy gyalog a sokkalta nagyobb sakkjátszmában.

Leülök, amíg az ügyész tovább faggatja a tanút. Minden igyekezetével próbálja elsimítani, amit elfuserált. Más ügyvédek is vannak a teremben, akik az ügyük tárgyalásáig leültek a hallgatóság soraiba, és bizonyos érvelésekre számítva kíváncsian figyelik, egy másik társuk hogyan veti latba képességeit. A bíró megszólal.

Öné a tanú, Ms. Ensler.

És eljött a pillanat. A tanú az enyém, ez az, végre a markomban van. A férfi vesz egy mély lélegzetet, gyanakvóan méreget. Minden részletet számításba vesz; milyen ruhát viselek, hogyan nézek rá, afféle nő vagyok-e, akit elbájolhat vagy nevetségessé tehet. Neuronok tüzelnek, szavak formálódnak. Minden idegszálam megfeszül, ahogy nagy gonddal válogatom, miket fogok mondani. A tárgyalóban néma csend van, mindenki tűkön ülve várakozik. Lubickolok a pillanatban.

Sosem kérdezünk olyat, amire nem tudjuk a választ, és semmilyen körülmények között nem hagyjuk, hogy a másik fél meginogni lássa magabiztosságunkat, kivéve persze, ha az része a játszmának. Felállok, adok magamnak egy percet, félrehúzom a taláromat, és begombolom a kosztümkabátomat. A tárgyalóterem mozdulatlan. Hallom a fejemben a saját hangomat. Nyugi, Tessa, csak lazán. A szemem sarkából látom, a tanú még mindig méreget. Jelentéktelennek lát, fiatalnak. De nem igazán tud hová tenni. Az elképzeléseikhez képest csak egy pillanattal váratom őket tovább, aztán kilövés.

A keresztkihallgatás a legjobb rész. Tisztán ösztönös. Persze kellenek az információk, a tervezett út térképe, de amint ott állsz, a gyors észjárás elengedhetetlen. Rugalmasnak kell lenned. Magasabb sebességbe kapcsolnod.

A tanúra összpontosítok. Teljesen higgadt vagyok, készen a kezdődő játszmára. Azonban a tanúnak fogalma sincs róla, ki vagyok. Figyelmeztethették bizonyos módszereimre, ám azokat mostanra kétségkívül elfelejtette.

Egy kérdést intézek a tanúhoz, ő a bíróra pillantva tüstént megválaszolja.

Némileg másképp felteszem ugyanazt a kérdést, figyelem az arcát, egy rezzenés. Egy felém intézett fölényes legyintéssel megismétli a feleletét, majd nyomban a bíróra néz. Visszamondom a szavait. Nem nézek oda, de érzem, ahogy mellettem az ügyész mocorog az asztalánál.

Értetlenül elismétlem még egyszer. A tanú tekintete belém fúródik, azt hiszi, összezavarodtam. Átfutok néhány iratot, meghagyom abban a hitben, hogy elvesztettem a fonalat.

Nyomban közbelép, igyekszik elmagyarázni a mondottakat, a hangja lekezelő. Beszédtempójával mindenki előtt világossá teszi, hogy érzése szerint „ez itt egy kissé lassú felfogású”.

Tudatában vagyok minden egyes lélegzetvételemnek, hirtelen alig hallható kuncogás az ügyész felől.

Jó. Nagyon jó.

Ismét átpörgetem a dossziémban lévő papírokat, Tonyra pillantok a vádlottak padján; nyugtalanul fészkelődik. Jó. Elhangzik egy újabb hasonló kérdés, és látom, ahogy a tanú megnyugszik. Kihúzza magát, tekintetét ide-oda jártatja, önelégült mosoly. „Ennek meg fogalma sincs róla, mit csinál.” A bíróra pillantok. Kifejezéstelen arc. Ám ez a bíró már látott munka közben, ismeri a fajtámat. Csendben figyeli az előadást.

Egy kérdés.

Még egy kérdés.

Süt rólam az aggodalom a válaszok hallatán. Ez felbátorítja a tanút. Végignéz a hallgatóságon, közönséget keres magának. Lekicsinylő pillantást vet rám, majd… csak nem flörtölni próbál? Bólogatok minden feleletére, lapozgatok, esetlenkedek. Odafigyelek rá, és ez az, teljesen belelendül.

Hagyom beszélni a tanút, túlságosan is. Hagyom, hogy „tisztázza”. Jó.

Köszönöm, uram, nem voltam benne biztos…

És nem áll meg. Elemében van. Arckifejezése alkalmatlanságomról árulkodik: „Tutira most jött ki az egyetemről vagy ilyesmi… nem egy nagy szám.” Most már csak báb a kezemben. Leenged, azt hiszi, felülkerekedett. Vagyis már nem óvatos, nem tart tőlem, ébersége elszállt.

Következetlent állít.

Bólintok, ám zavartan nézek, hagyom, hogy elmagyarázza nekem, de közben ugrásra készen állok. Eddig ő szervált, azonban innen átveszem az adogatást. Ő magyaráz, én bólogatok, ahogy egyre jobban belemélyed.

Jó, értem. Most már azért világosabb…

Ó, és kérdezés nélkül mondja tovább. Már-már túl könnyű, totális katyvasz, amit összehordott. Bátorkodom egy futó pillantást vetni az ügyészre. Mutatóujja a magasba emelkedik, megtámasztja a homlokát. Igen, már tudja. És én is tudom, de a kötelet a saját nyakába akasztó csávó még nem érzi; csak mondja és mondja. Már látom magam előtt, ahogy szorul a nyaka körül a hurok, közben helyeslően bólogatok. További magyarázatot kérek.

A tanú annyira készséges! „Kisegíti a hölgyet.” Vetek egy gyors pillantást a bíróra; az arcom semmit nem árul el, de ő is tudja. Visszafordulok a tanúhoz, ez már a végjáték, de hagyom, hadd kapálózzon még egy kicsit. Innen már nincs kiút, itt senki sem segíthet.

Amikor befejezte, hátradől, arcára kiül a magabiztosság. Hagyom, hogy fölényben érezze magát, kétsége sincs, itt ő irányít. Engedem, hogy biztonságban higgye magát.

Aztán – egyenletes levegővételek közepette – emlékeztetem magam, hogy a most következőkben ne tegyek semmi elhamarkodott lépést, hogy a megfelelő időben rúgjam ki alóla a széket.

A tanú karba teszi a kezét. Befejeztem a lapozgatást, mozdulatlanul állok, noha egyre jobban becserkészem. A bíró és a többi ügyvéd tudja, mi következik. A tanút nézve titokban összeszorul a gyomruk, de közben felpezsdül a vérük, és már alig várják a folytatást. A hallgatóság soraiban helyet foglaló közemberek némileg unatkoznak, alkalmatlannak találnak, mások elvesztették a fonalat, és fogalmuk sincs róla, mi történik. És a tanú, a férfi a tanúk padján, akihez intézem a szavaim, még mindig nem sejt semmit. Halvány. Gőze. Sincs.

Elnézést, csak hogy tisztázzuk. Lenne még egy kérdésem. Remélem, nem bánja; segítene teljes képet kapni…

A tanú épp csak égnek emeli a szemét. Tökéletes. Pontosan ezt akartam elérni nála. Ha ránézne a tőlem pár méterre helyet foglaló ügyészre, akkor persze látná, hogy valami nincs rendben. Az ügyész lehajtja a fejét. Megállok, békén hagyom a papírjaimat, nem alázatoskodom tovább zavartan. Egyenesen a férfira nézek.

Felteszem a kérdésemet.

Különös kifejezés fut át az arcán, bátorításért az ügyészre pillant. Az ügyész nem szólalhat meg, de a szeme, a tekintete könyörög, hogy vigyázzon, esedezik, nehogy belesétáljon a neki állított csapdába. Mindezt végignézem, majd – mintha csak fegyvert sütnék el – megsorozom négy kérdéssel.

Bumm, bumm.

Bumm, bumm.

Az arcára kiül a döbbenet. Megsemmisült; felpillant rám.

Ez a tanú most először lát engem. Megérzi, ki vagyok valójában.

Kivárom, amíg lassan összeáll neki, nyomban bepipul. Dühös rám, hogy felültették. Kihúzom magam, hadd lássa a hatalmamat. Azt hitte, ő van fölényben, de tévedett. Tetszik, hogy alkalmatlannak tartott, hogy forgatta a szemét, és úgy hitte, pocsékul végzem a munkám. Mindezt ezért a pillanatért szeretem. Ezért a percért, amikor a győzelem már az enyém, ő pedig kénytelen rám nézni és rádöbbenni, hogy teljes mértékben alábecsülte az ellenfelét.

Nem élvezi.

Figyelem, ahogy verejtékezve kutat a válasz után. A hallgatóság már nem unatkozik. Épp most néztek végig egy valódi keresztkihallgatást – ráadásul olyan kiválót, amilyeneket a tévében látni. Érzem rajtuk a változást, most tisztelettel és kíváncsisággal tekintenek rám. „Jól csinálja.” De még nem végeztem.

Először a védencemre nézek. Elképedve bámul, már rég feladta, de most felragyog az arca, ám én folytatom tovább, mintha észre se vettem volna. Még nem végeztem.

Kérem, feleljen a kérdésemre, Mr. Bateman.

A leghivatalosabb hangomon beszélek. A tanú nem szólal meg. Kiélvezem az utolsó pillanatokat, nem sietek. Az ügyész lehajtott feje szinte az asztallapot súrolja, az ügyének annyi. Ő is tudja, én is tudom, és a bíró is tisztában van vele, de az előadás zárójelenete még hátravan. Kitartóan folytatom, ezúttal a tőlem telhető legkedvesebb hangon.

Tisztelt bíró úr, a tanú nem nyilatkozik.

A bíró emlékezteti Mr. Batemant, hogy köteles megválaszolnia a kérdést. A tanúhoz fordulok és várok. Türelmesen figyelem, ahogy hiábavalóan keresi a kiutat. Motyog valamit. Előrehajolok.

Elnézést, de nem értettem.

A bíró hangja kimerülten csendül.

Kérem, a mikrofonba beszéljen, Mr. Bateman, hogy jegyzőkönyvbe vehessük.

Mutatom a tanúnak, hogy hajoljon közelebb a mikrofonhoz, és jóindulatúan mosolygok. Mostanra Mr. Bateman már igencsak tart tőlem. Válaszol.

Igen, így volt.

Akkor tehát igen a válasza, uram?

A bíró eleget hallott, a férfi megsemmisült, rám ripakodik, hogy megkaptam a válaszomat. Így van! És tetszik. Az ügyész a fejét rázza, amikor megkérdezik tőle, kíván-e újabb kérdéseket feltenni a tanúnak. Még arra sem veszi a fáradságot, hogy felálljon. Már nem tehet semmit az ügy megmentése érdekében. A bíró kijelenti, hogy a tanú elhagyhatja a tárgyalótermet, erre feláll az asztaltól, de próbálja elkapni az ügyész tekintetét. Ez meg mi a fene volt?

Össze van zavarodva, tétovázik, forr a dühtől. Rám haragszik. Megrendült arccal megy el mellettem, még mindig nem érti, mi történt. Számomra nincs ebben semmi személyes, ez csak a jog játéka. Ismét felállok, és kérem, hogy ejtsék a vádat a védencem ellen. Tony nem tudja követni az eseményeket, de azt érzi, hogy jó irányba halad. Tárgyilagosan szólok a bíróhoz.

Kérem a bíróságot, hogy bizonyíték hiányában szüntesse meg az eljárást.

A bíró gyors, ejti a vádat. Tonyhoz fordulva elmagyarázza neki, hogy nem áll rendelkezésre elegendő bizonyíték, hogy megállapíthassák a bűnösségét, így Tony szabadon távozhat. Tony bólogat, szélesen elmosolyodik, de nem mozdul a helyéről, amíg nem intek neki. Miközben összepakolom a papírjaimat, az anyja felé biccentek. Ő is feláll, hogy elhagyja a tárgyalótermet. Az ügyvédek aranyszabálya, hogy a győzelemmel nem kérkedünk. Másnap minden győztesből lehet vesztes. Még csak nem is hívjuk vereségnek – kimondani is nehéz ezt a szót –, inkább csak úgy beszélünk róla, hogy „másodikak lettünk”. Ma az ügyész lett a második. Köszönetképp – és elismerésem jeléül – az ügyész felé biccentek, de igyekszem kerülni a szemkontaktust. Elteszem az irataimat, átvetem a táskámat a vállamon, kigombolom a kabátomat, és a tárgyalóterem ajtaja felé veszem az irányt. Mindenki, aki látta a győzelmemet, most engem néz. Lassan lépkedek. Gondolatban fogadom a tapsot; jó érzés. Az ajtóhoz érve a bíróhoz fordulok, és kissé meghajlok. Tony és az anyja között állok; jelzem nekik, hogy ők is kövessék a példámat, így tesznek. Ez a nagydarab huligán és az anyja a tenyeremből esznek. Végtére is átvezetem őket ezen a számukra idegen rendszeren, megmutatom nekik a hazafelé vezető utat. Amikor kiérünk a teremből, végre fel merek hagyni az alakoskodással; bár nem teljesen, hiszen még szükségük van az útmutatásomra.

Tony, most már otthon moshatod a fogad.

Tony kérdőn néz rám.

Szabadon elmehetsz, Tony. Nem volt elég bizonyítékuk. Vége van.

Most esik le, hogy Tony és az anyja, noha hallották, ahogy a bíró ejti a vádat, még mindig nincsenek tisztában a kimenetellel. Tony anyja könnyekben tör ki, megragadja a kezemet, és a szívéhez húzza. Egyszerre egyfajta melegséget, különös közelséget érzek az anya és a fia iránt. Nagyon is ismerős érzés. Ellágyulok. Micsoda szeretet van anya és fia között. A nő megkönnyebbülése szinte tapintható. Eltűnődöm, hány álmatlan éjszakát aggódhatott végig a mai nap miatt. Azon is elgondolkodom, hogyan bírja ki mindezt. Kétségem sincs, eljön a nap, amikor Tony ismét a bíróság előtt áll majd, de ma hazaviheti a kisfiát. Tony anyja nem ereszt, így a másik kezemet az övére teszem, gyengéden elhúzom a mellkasáról, és szép lassan kiszabadítom magam a szorításából.

Rohannom kell, elő kell készítenem a következő ügyet.

Csak profin. Tonyhoz fordulok.

Ami téged illet. Nem szeretnélek újra itt látni.

Egy fölém tornyosuló, felnőtt férfihoz intézem a szavaimat. Ahhoz a Tonyhoz, aki még mindig a sikertelenül kivasalt ingében áll ellőttem, mostanra izzadságfoltokkal a hóna alatt. Már-már eszeveszetten bólogat. Nem fordul elő ilyen többet, biztos benne. Én nem. De most megragadja a kezem és megrázza. Ez a tagbaszakadt gazember ennél jobban már nem is tisztelhetne. E percben érzem a hatalmamat.

2. fejezet

A bíróságról kiérve bekapcsolom az iPhone-omat és már hívom is Alice-t, hogy beszámoljak neki. Alice és én jócskán különbözünk, de az irodánk egymás mellett van, és ez egyfajta bensőséget teremt köztünk. Tanúi vagyunk egymás életének, kívülről ismerjük egymás peres aktáit és bírósági ügyeit, sőt időnként még a szerelmi viszonyait is. A pergyőzelem adta adrenalinlöketet képtelenség kordában tartani, amíg az ember nem beszélt olyasvalakivel, aki ismeri a dörgést. Mondjuk egy kissé kényessé vált a helyzet, mivel Alice nincs a topon mostanság, így habozok egy pillanatig, de végül rányomok a hívásra. Az venné ki furán magát, ha nem keresném – tudom, hogy várja. A telefon kicseng, de nem az ő hangja szólal meg a vonal túlsó végén. Kell egy pillanat, mire rájövök, hogy Julian az.

Közli velem:

Alice a mosdóban van, a fénymásolónál hagyta a telefonját. Hogy ment?

Elmosolyodom.

Nyertem.

Eltűnődöm, vajon ez öntelten hangzott-e. Azt nem akarnám. Még egyelőre afelett se tértem napirendre, hogy épp Jules az, akinek beszámolok az ügyemről. Az idő többségében ő nem kimondottan az én köreimben mozog, afféle sztárnak számít a kamarában, aki játszva boldogul az ügyvédi világban. Egy taxi lelassít a közelemben. Már ugrok is be, közben felkacagok, ahogy egy halvány kis élc megszínezi Julian hangját, majd így szól:

Mondj valami újat!

Megkérem a sofőrt, hogy vigyen a St. Pancras állomásra. Jules kíváncsi a részletekre.

Az embered tanúvallomást tett?

Nem volt rá szükség. Megalapozatlan vádra hivatkoztam. A koronatanú látványosan szétesett.

Julian nevet, de le van nyűgözve. Elteszem a parókámat a Tupperware dobozomba, a talárt pedig belehajtogatom a zsákjába. Jó érzés olyannal beszélni az ügyről, aki szintén nyerő szériában van. Julian ügyesebb ügyvéd Alice-nél, sokkal lendületesebb. Jules reflektálgat a szédületes keresztkihallgatásom részleteire. Elmesélem neki, a tanú kétségkívül abban a hitben élt, hogy valami agyatlan picsa vagyok. Julian megjegyzi:

Öreg hiba. Úgy kellett neki, alábecsülte az egyik legjobbat.

Hirtelen melegség önt el. Kipattanok a kocsiból, a sofőr utánam kiált.

Ez nem ingyenfuvar, aranyom!

Elfelejtettem fizetni, már úgy megszoktam az Ubert. Kínosan érzem magam, előkotrok egy húszfontost a zsebemből.

Elnézést, már adom is, a visszajáró a magáé.

Egy megkésett gondolatként hozzáteszem:

Odahaza a nagybátyám is taxisofőr.

A taxis rám mosolyog, majd búcsút int. Visszatérek a beszélgetésemhez. Némileg kiszolgáltatva érzem magam, Jules meghallhatta a nagybátyámról mondottakat, de a beszélgetésbe merülve hamar megfeledkezem róla. Még sosem beszéltem Juliannel telefonon, és talán még nem is váltottunk szót anélkül, hogy valaki ne lett volna ott az irodából. Az igazság az, hogy Julian pont olyan ember, akivel rendes körülmények között sose lógnék együtt. Azt meg végképp el se tudnám képzelni, hogy csak úgy felhívom és kitárgyalom vele a nyertes ügyemet. Győzelmi mámorban úsztam, de a bíróságról kiérve rohannom kellett elcsípni a vonatot haza anyához.

Megmondanád Alice-nek, hogy a tényvázlat a holnapi ügyhöz, amelyet átvett tőlem, az asztalomon van?

Persze.

Julian elpanaszolja, hogy egész nap céges ügyfelekkel találkozott, ami észvesztően unalmas, ő is jobb szeretne a bíróságon lenni valami, az enyémhez hasonló szaftos büntetőügyben. Le kell csippantanom a mobilappból a jegyemet a felszálláshoz; a zaj elnyomja Julian utolsó szavait, de miután lerakjuk a telefont, kissé elmélázok a személyén. Julian ebbe a világba született, játszi könnyedséggel veszi ezt az egészet. Az apja a legrangosabb King’s Counsel ügyvédi címet viseli; a keresztapja szintén KC.

Felhajítom a talártartó táskám a poggyásztartóra, és leülök az ablak mellé, oldaltáska a lábamnál. Elhelyezkedek a hazautazáshoz. Megkockáztatom a gondolatot: kezdek nevet szerezni magamnak. Mármint, ha Julian – a kamara egyik legműveltebb és legmagabiztosabb ügyvédje – megdicséri valaki munkáját, azt jó jelnek kell venni. Mosolygok magamban, miközben a vonat kigördül az állomásról.

Kiszedem a gumit a hajamból, letornázom a kosztümkabátomat, fejemet az ablaknak támasztom.

A vonat átvergődik Londonon, majd végigkanyarog az ismerős vidéki tájon; érzem, ahogy ügyvédi életem csillogó máza beleolvad a szerelvény ülésébe. Zsúrkocsi érkezik; a tejes teát kortyolgatva azon tűnődöm, anya vajon miért hívott el vacsorára. Ritkán telefonál, mindig én hagyok neki üzenetet. Nem tud beszélni munka közben, a takarítócégének vagy az alkalmazottakat egész nap figyelő rejtett kamerái vannak, vagy hatodik érzékükkel szúrják ki a munkaidőben telefonálókat. Anya betegre aggódja magát, hogy el fogja veszíteni a munkáját. Ha feltétlen beszélnem kell vele, azt mondja, rögtön hívjam újra, miután az első hívás hangpostára megy, és akkor a másodikra felveszi. Mindig így teszek, és ettől a falnak megy. Ezt csakis vészhelyzetekre találta ki, de én meg sose tudom biztosan, hogy épp dolgozik, vagy a boltban van, vagy pusztán nem hallotta az első csörgést a lakásban. Beteszem a fülesemet és zenét hallgatok, figyelem, ahogy az ablakon túli világ elsuhan mellettem.

Amikor begördülünk Lutonba, mintha ismét az az ember lennék, aki elment innen – itt nincs alakoskodás. Túlságosan is ismerős minden és mindenki. Kiérek az állomásról, eljátszom egy virslis tekercs gondolatával, de aztán elvetem az ötletet. Végigmegyek a főutcán, egy kis termetű kutya engem bámul a póráz végéről, visszanézek rá, majd elmosolyodom, mielőtt eltűnnék a gyermekkorom színhelyéül szolgáló lakótelep felé vezető utcák útvesztőjében.

Már látom anya házát, gyorsan beszaladok a kisboltba. Megcsap a vaníliaillatú tisztítószerek jól ismert szaga. Sharn áll a pult mögött. Sokat idősödött, hosszú évek óta itt dolgozik. Felkapom anya kedvenc italát, egy nagy üveges Fantát, és a kasszához lépek.

Jó estét, Sharn, hogy s mint?

Na hát, szervusz, az se tegnap volt, mi? Tényleg a kis Tessa Ensler az?

Nevetünk.

De jó látni! Mindig mondom a gyerkőcöknek, akik bejönnek, hogy bizony, egy itteni lány eljutott egész Cambridge-ig, most meg már Londonban ügyvéd.

Tisztában vagyok vele, hogy csak kedveskedni próbál, de akkor is kínos. Ennél sokkal többet tud rólam. Emlékszik a kislányra, aki bejárt a boltba lehorzsolt térddel, vagy a bátyjával, Johnnyval, és – ha szerencséje volt – egy érmével. És az apámat se felejtette el. Elbeszélgetünk a sarkon újonnan nyílt kis Tescóról, és hogy Sharn üzlete mekkora bajban van. Együttérzően bólogatok, noha pontosan tudom, hogy még az anyám is – aki imádja Sharnt – ott vásárol már. Egyszerűen olcsóbb. Bűntudatom támad, így kérek pár drága bonbont, Sharnnak pedig létrára kell másznia értük, mire eltűnődöm, vajon lejárt-e már a szavatosságuk. Még mindig Cambridge a téma.

Mesélem nekik, hogy fogtad magad, és elmentél innen jogot tanulni. Hogy ők is megtehetnék, ha akarnák.

Bólogatok, de kényelmetlenül érzem magam, mostanra messze többet keresek Sharnnál. Itt van Sharn meg a nonstop üzlete, a hátsó részben a gyerekeivel, a feleségével és az anyjával. Mindannyian besegítenek, a fiatalabbak kora reggel munkába állnak, és bár ugyanabba a suliba jártunk, mindig kerültük egymást abban a tudatban, hogy a bolt teremtette – úgymond – bizalmasság a visszájára fordulhat. Innen nézve elég szomorú. Mégis milyen titkokat tudtam róluk? Hogy küszködtek? Mint ahogy az anyám is, még mielőtt apám lelépett, és az után annál is többet. Nehéz volt megbirkózni mindezzel, egyszerűbbnek tűnt távolságot tartani.

Kifizetem a Fantát és a csokikat, az anyja felől érdeklődöm, de nyomban bevillan, hogy már nincs köztünk. Felemlegetem, milyen kedves asszony volt, mert az volt, noha nem emlékszem, hogy egyetlenegyszer is beszéltem volna vele. Sharn édesanyja nem tudott angolul, de időnként úgy nézett az emberre, mintha szomorúsága minden kis részletét és titkát értené. Borzongva gondolok bele, mennyit tudhatott a szüleimről.

3. fejezet

AKKOR

Johnny behozza az utolsó könyvekkel teli tescós táskát is, és leteszi az asztalom mellé. Egész nap kínosan érezte magát itt Cambridge-ben, de most a szobámban már otthonosabban mozog. Nagyon erős, így semmi perc alatt végez a kipakolással. Túlságosan is gyorsan. Egyikünk se tudja, mivel töltse ki a csendet. Az ágyamon ülök, búskomoran. Tudom, hogy Johnny is érzi. Hangja eltúlzott vidámsággal csendül.

Na, ez volt az uccsó!

Felpillantok rá. Képtelen vagyok megszólalni. Ettől még tudja.

Hiányozni fogsz, hugi.

A szemem ég, az ajkamba harapok, hogy ne sírjam el magam. Nem akarok szánalmasan viselkedni. Összeszedem magam, és hátradobom a hajam.

Na persze, többé nem kell osztoznod a távirányítón!

Szeretnék továbbra is bátornak tűnni, de a gondolat, hogy Johnny és anya elmennek, egyszerre elviselhetetlen. Anya nekünk háttal még betesz pár dolgot a parányi hűtőmbe. Johnnyra nézek, nem tudok parancsolni magamnak.

Szerinted lesznek itt barátaim?

Próbálom lazán előadni magam, de inkább könyörgésnek hangzik. Johnny nyomban elvicceli a dolgot.

Esélytelen.

Mindig tudja, hogyan nevettessen meg. Odalép hozzám, végigsimít a hajamon, majd ügyetlenül megpróbálkozik egy öleléssel. Pontosan erre van szükségem, de az ilyesmi a mi családunkban nem szokás, így inkább csak megsikálja a hátam. De ez is pont elég. Johnny mindent megtesz, hogy ne vegyük túl komolyra a figurát. Rámutat a régi BMX-ére, nekem adta, hogy legyen mivel járnom az egyetemen.

Vigyázz, nehogy valaki ellopja a cangámat, vili?

Legszívesebben felkacagnék, hiszen mindketten tudjuk, hogy a bicaja egy roncshalmaz, de összeszorítom a szám, és bólintok. Még egy mozdulat, és elbőgöm magam. Kerüli a tekintetem, valószínűleg nem akarja, hogy elszégyelljem magam. Anya még mindig lázasan tesz-vesz, épp egy poharat igyekszik elmosni a miniatűr mosogatómban. Johnny a falhoz beszélve megszólal.

Mutasd meg nekik, Tess, milyen fából faragtak.

Csend, de végül kibukik belőlem, ami a szívemet nyomja.

Johnny? Talán mégse kéne…

Johnny riadt képet vág. Nem díjazza a gyengeséget. Kimondtam hangosan, és mi ilyet nem szoktunk.

Hé! Kibaszott okos vagy, Tess. Nem festegethetünk mindketten házakat.

A szememet forgatom. Nagylelkű tőle, hogy elismeri saját lehetőségeinek korlátoltságát.

Ha úgy alakulna, úgyis szar lennél benne!

Felnevetek. Anya odalép hozzám, és a kezembe nyom néhány szendvicset.

Ha később éhes lennél.

A sírás határán áll. Emlékeztetem:

Anya, tizennyolc vagyok, tudok vigyázni magamra.

A mi családunk nem mond olyanokat, hogy „szeretlek”, de ott van a levegőben, és e pillanatban olyan erősen érzem, hogy már fáj. Épp attól markánsabb és mélyebb, hogy nem öntjük szavakba. Johnny próbál férfias arckifejezést erőltetni magára, anya elenged néhány könnycseppet. A tekintetem még nem ereszti. Johnny már odébb lépett. Körbenéz a szobámban. Könyvekkel teli táskák mindenfelé, ruhák a szekrénybe aggatva – anya keze munkája. Én az ágyon hátrahagyva. Fel kell dobnia a hangulatot.

És csak, hogy tudd, karácsonykor nem fogsz a puccos, új haverjaiddal lógni. Ajánlom, hogy gyere haza, különben eladom az összes cuccod az eBayen!

Aztán elmennek.

4. fejezet

Nem kopogok anya ajtaján, a saját kulcsomat használom. Már belépéskor észreveszem, hogy felporszívózott, de nem annyira a ház tisztaságából, mintsem a hátramaradt szagból – az otthoni porszívónak mindig is volt egyfajta utóillata. Nem is értem, hogy marad ereje a házra, amikor egész álló nap irodákat takarít. Kiáltok neki.

Halihó!

A konyha felé veszem az irányt, a tévé épp azt harsogja, hogyan gyűjtött össze valaki túl sok tébét. Ki nem állhatom, amiket anyám néz, a szerencsétlen flótást a többlet kifizetésével épp megszégyenítik és leteremtik a kamerák előtt. Anya a mosogatónál tisztítja a zöldségeket. Kikapcsolom a tévét, mire hátrakapja a fejét. Miért van, hogy ha meglepetés éri, elsőre mindig megijed?

Szia, anya.

A Fanta egy huppanással landol az asztalon, a csokikkal egyetemben. Anya elmosolyodik. Fáradtnak tűnik, az arca elcsigázott.

Korán végeztem a bíróságon, úgyhogy gondoltam, segítek előkészülni.

Hunyorogva mered a Fantára.

Ez nem cukormentes, édesem.

Bukta, jegyzem meg magamban.

Johnny itt van?

Mintha nem is hallotta volna, a zöldségekre mutat.

Azt a krumplit vettem, amelyiket szereted.

A kezembe nyom egy kést, én pedig – ahogy vagyok, a kosztümömben – elkezdem felszelni. Megszólal.

Milyen napod volt, életem?

Fontolóra veszem, elmeséljem-e, de aztán arra jutok, miért ne?

Megnyertem egy ügyet.

Egy pillanatig se habozik.

Á, szóval újabb bűnözőket engedtél az utcáinkra, ugyebár?

Lehűtöm magam, hogy ehhez nincs mit hozzátenni, és csak szeletelek tovább. Csendben vagyunk, a krumpli után a sárgarépa kerül sorra, a kés gyors, tompa koppanásokkal éri a vágódeszkát. Anya megnyomkodja a húst egy konyharuhával, és átteszi a tepsibe. A sütő már melegszik. Témát váltok.

Akkor Johnny még nincs itthon?

Megmossa a kezét a csap alatt, beletörli a mosogatórongyba.

Van valamim a számodra.

Kimegy a konyhából. Le vagyok döbbenve. Mégis mit akarhat adni az anyám? Egy nejlonszatyorral jön vissza, leteszi elém; veszem az üzenetet, hogy mossak kezet. Ezután bátortalanul átnyújtja a csomagot. Kissé zavartan elveszem. Sose vesz nekem semmit ok nélkül. Egy pillanatra elgondolkodom, hogy esetleg kései szülinapi ajándék, de az lehetetlen, nem mostanában volt.

Ez meg mi?

Anya hátralép, elveszi az öngyújtóját a párkányról, és rágyújt egy cigire. Közelebb hajol a nyitott ablakhoz. Ideges.

Leárazva találtam.

Előhúzok egy blúzt. Élénk rózsaszín, száz százalék műanyag. Még emésztgetem, amikor folytatja.

Na gondoltam, ez olyasmi lehet, amit egy ügyvéd hord?

A hangja kissé elvékonyodik, gondterheltnek hangzik. Ez nem olyasmi, amit egy ügyvéd felvenne, és semmiképpen nem hasonlít azokhoz, amiket én hordok. Félek, hogy az igazság kiül az arcomra, így minden erőmet bevetve örömet színlelek.

Váó, anya, nagyon köszönöm.

Bizonytalan, de érzem, hogy megkönnyebbül, hogy belül örül.

Tetszik?

A magasba emelem.

Anya! Imádom!

Látva az arcát, hogy milyen boldogsággal tölti el, viszketni kezd a szemem. Egyszerre odavagyok ezért az undorító blúzért. Leveszem az ingem, és felhúzom a rózsaszínt. Betűröm a kosztümnadrágomba. Ezt anya már remélni se merte volna, és én tökéletesen alakítok. Körbeparádézok a konyhában. Amikor elhaladok mellette, elkapom egy ölelésre, nem tehet róla, mindig befeszül, ha hozzáérnek, de az arca felragyog, épp csak egy pillanatra, mielőtt elkomorodik. Olyan közel állok hozzá, hogy suttogva is hallom.

A bátyád bunyóba keveredett múlt éjjel, a kocsmában.

Megtorpanok. Vége a vidámságnak. Tajtékzom.

Hogy mi? Már megint?

Nem fakadok ki, de a köztünk lévő meghitt pillanat elszállt. Könnyített a lelkén, rám zúdította az aggodalmát, a félelmét. Ezek azonban iszonyú düh formájában jelennek meg nálam. Eloltja a cigijét, leveszi a kardigánját. Az egyenruháján a bal melle felett ott díszeleg a neve: „June.” Ismét megmossa a kezét, és folytatja a szeletelést.

Anya, Johnny a sitten fog kikötni.

Elfoglalja magát. Sose értettem, miért mondja el nekem ezeket a dolgokat, ha aztán reménykedik, hogy nem rendezek jelenetet. Ez csak még jobban kihoz a sodromból.

Mi a franc baja van? Melóznia kéne, hogy megálljon végre a saját lábán.

Felkapom a késem, és indulatosan nekilátok a sárgarépának. Ez kissé megijeszti anyát, de nem tudom visszafogni magam.

Akkora lúzer!

Nem tudom, hogy egy megérzés, vagy valami halk zörej riaszt meg, de megfordulva Johnnyt látom az ajtóban egy elnyűtt mackónadrágban és egy régi, szakadt pólóban. Alvadt vérrel borított sérülés éktelenkedik a szemöldöke fölött, fáradtnak látszik. Hátrahőkölök; senki se szeret konfrontálódni vele ilyen állapotban. Rám üvölt.

Nézzenek oda, ki beszél?

Csak állok ott. Közelebb lép, érzem a leheletét, ahogy beszél. Már csak azért se hátrálok. Folytatja.

A kurva flancos ügyvéd a kurva flancos rózsaszín ingében.

Legszívesebben felröhögnék, még hogy flancos rózsaszín ing, na ne már. De anya előtt nem süthetem el ezt a poént, így nyomban visszatámadok:

Legalább nekem van munkám.

Ez felbőszíti. Anya felkiált.

Elég! Fejezzétek be mindketten!

Rémültnek látszik, és Johnnyval jól tudjuk, ez honnan ered. Így még inkább haragszom Johnnyra. Acetonos leheletének mocskosul undorító szaga van, de nem mutatok félelmet. Most eszmélek, hogy ez nem is a tegnapi másnaposság. A képébe fröcsögöm:

Mi a franc bajod van?

Közben rádöbbenek, anya csak azért szólt a bunyóról, mert úgyis megláttam volna az arcát a vacsoránál, és arra jutott, talán ha finoman felkészít rá, jobban reagálok. Soha életemben nem féltem Johnnytól, még most sem, amikor meglehet, jobban tenném. Egyenesen a képébe ordítok.

Mi van, csak nem fogsz megütni? Most már csak így lehet szót érteni veled?

Anya sikítva bömböl.

Hagyjátok abba, mindketten!

Johnnyt hideg zuhanyként éri, amit mondtam. Értetlenül bámul rám.

Sose ütnék meg egy nőt.

Olyan keményen, hirtelen és kegyetlenül vágok vissza, hogy még én is meghökkenek.

De minden mást csinálsz, amit ő is, nem igaz?

Johnny elküld a picsába. Anya halkan, de határozottan rendreutasít.

Tessa, elég legyen.

Mind tudjuk, hogy túl messzire mentem. Johnny meredten néz rám, a haragja mögött zavarodottságot, megbántódást látok. Mégis, mi történt velünk? A legjobb barátom volt. Egész gyerekkoromban a nyomában loholtam. Én ültem mellette a szombati közvetítéseken, miközben pásztázta a focipálya lelátóit a tévében, hátha meglát egy bizonyos Everton-szurkolót. Mindketten tudtuk, kit keres. Nem volt szívem megmondani neki, hogy még ha látnám is apát, már nem ismerném fel. Elönt a sóvárgás, de mikor tekintetünk összeér, a szemünk szikrát szór, és már nem futamodom meg. Johnny kapkodva hadonászik, merőben más hangot üt meg a támadáshoz.

Mikor lettél ekkora ribanc?

Ez fáj. Világos, hogy ezután Johnny nem tud mit kezdeni a haragjával; meglódul előre, és egy nagy csattanással mindent lesöpör az előkészítőről. Egy tányér ripityára törik, anya sírva fakad. Nem tehetek mást, felkapom a cuccaimat.

Én… most megyek.

Távozás közben visszapillantok a konyha felé, Johnny csukott szemmel támasztja a falat. Anya igyekszik összeszedni a krumpli, a sárgarépa meg a brokkoli szétszóródott darabjait.

Anya? Sajnálom.

A fejét rázza. Szeretném jóvátenni, de nem lehet. Az utolsó, amit látok, az a konyhapadlón négykézláb kúszó anyám. A bejáratnál kiveszek két ötvenfontost a táskámból, és anya retiküljébe csúsztatom. Távozom, behúzom magam mögött az ajtót.

5. fejezet

AKKOR

Az egyetem megdöbbentően SZÉP, álmomban sem gondoltam volna, hogy ennyire. Megannyi elképesztő, régi épület, a köztük lévő területeken precízen lenyírt fű. Megállás nélkül mondogatom magamnak: ez Cambridge, itt vagyok Cambridge-ben. Mintha tiltott gyümölcsbe harapnék, egy élvezetes titok. Az egyetem, amelynek bentlakója lettem, több évszázadnyi diákseregnek adott már otthont – már pusztán ettől túlcsordulnak bennem az érzelmek. Az első dolgom, hogy összerakjam az órarendemet és meghallgassam a jogi bevezető előadást.

Bár nem lelkesít a hatalmas ebédlő gondolata, végül győz az éhség, és besurranok vacsorázni. Éberen figyelem a többieket. Tálcájukkal hosszú asztaloknál foglalnak helyet, üdvözlik egymást, beszélgetnek, nevetgélnek. Én egyedül ülök, halat eszem krumplival, majd visszalopódzom a szobámba. Egyszemélyes ágy, íróasztal, ruhásszekrény, pici hűtő, mosdókagyló és egy ablak. Kibámulok rajta az egyetem egy csinos kis részére. Ki akarom élvezni, mindent befogadni, de ahogy az új környezetemre meredek, villámcsapásként ér a saját tükörképem látványa. Nyomban minden kísértetiesnek és magányosnak tűnik. Nem is értem pontosan, mire vágyom. Ez az, amiért minden erőmmel dolgoztam: hogy itt lehessek Cambridge-ben. És mégsem múlik ez a különös sóvárgás.

Másnap müzlit reggelizek a szobámban, és felöltözöm a bevezető előadáshoz. Noha bőségesen hagytam időt magamnak, így is sikerül elkésnem.

Amikor végre megtalálom a megfelelő előadótermet, elveszem a névtáblámat az asztalról, és a pulcsimra tűzöm. Az anyától kifejezetten erre az alkalomra kapott új farmerben, sportcipőben és pulcsiban bemerészkedek a terembe.

Alig néhány szabad hely maradt az első sorban lévőkön kívül. Gyorsan mérlegelem, hogy az egyetlen szabad helyet válasszam a középső sorban, vagy üljek le elöl. Arra jutok, hogy a felszólítástól mindennél jobban félek, így átverekedem magam a már helyet foglalt hallgatókon. Elnézéskérések közepette igyekszem lökdösődés nélkül beljebb préselni magam, végül elérem a szabad helyet. Egy fiú és egy lány közé ékelődöm, hirtelen különös érzés fog el. Ez vagyok én a jogi egyetem bevezető előadásán Cambridge-ben, mondom magamnak kissé félénken.

Döbbenten konstatálom, hogy láthatóan mindenki ismer másokat, többen még csoportokat is alkotnak. Mégis honnan jönnek ezek az emberek? Körbenézve eltűnődöm. Kétszáz arc, és mindnyájunknak kiváló eredményt kellett elérni az emelt szintű érettségin. A tanárokat leszámítva még sosem ültem egy teremben olyanokkal, akik egyáltalán emelt szintű érettségit tettek.

Nem tudom elhessegetni a kérdést: Én hogy kerülök ide? Soha senki nem hitt benne, hogy idáig jutok. Egész nyáron mást se hallgattam a felnőttektől, mint hogy „szerencsés vagy, amiért ilyen óriási lehetőséget kapsz”; mindig csak „szerencsés”, a szükséges osztályzatokért folytatott kemény munkám elismerésének leghalványabb jele nélkül. Méltánylásuknak volt egy másik színezete is: a tudat, hogy csak eddig juthattam, és valószínűleg el fogom cseszni, ezért „nem kéne fent hordanod az orrod, Tessa”. Az volt az érzésük, hogy valamiképp felborítottam a dolgok rendes menetét, és gyűlöltem, amiért nem tudtam mit felelni, amikor ezek a pillanatnyi neheztelések felbukkantak. Igaz, nekem is több B tervem akadt, hiszen a felvétel önmagában kevés – csak az ösztöndíj elnyerésével fogadhattam el a felkínált helyet. Amikor megszületett erről a döntés, végre fellélegezhettem.

Cambridge-ben fogok tanulni.

A körülöttem lévő tekintetek mind magabiztosak, tele vannak várakozással. Most esik le, hogy feltehetően a szüleik és a nagyszüleik is ide jártak. Nincs baj, már itt vagy, csak azt kell tenned, amit ők, és akkor ide fogsz tartozni. Egyelőre csak megjátszom, de majd belejövök. Sasszemmel figyelem a bejáratnál lézengő, öltönyös segítőket. Akaratlanul is megriadok, végigsöpör rajtam egyfajta zsigeri félelem. Lehet, hogy eddig csak mázlim volt, az egyikük pedig mindjárt beront egy listával, és engem szólít.

Tessa Ensler? Annyira sajnálom, de végzetes hiba történt.

Elképzelem, ahogy minden tekintet rám mered, miközben talpra evickélek, és megszégyenülten kiverekszem magam a középső sor közepéről. Máris elbuktam. A körmöm még akkor is mélyen a tenyerembe váj, amikor eltökéltségem visszatér, és száműzöm a fejemből az efféle gondolatokat. A dékán belépése előtt a teremre néma csend borul. Ahogy megindul az emelvény felé, izgatottságom a tetőfokára hág. Végre megtörténik. A hangja erőteljesen és élesen cseng.

Önök itt a krémek krémje.

Szó szerint ezeket a szavakat használja, ilyet még soha senki nem mondott nekem. Zavaromban legszívesebben felnevetnék, de körbenézve látom, hogy a többiek bólogatnak, komolyan fontolóra véve az állítást. A folytatásban mindenkit emlékeztet rá, hogy azért lettünk a világ egyik legelismertebb jogi egyetemének hallgatói, mert kimagasló eredményeket értünk el, következésképpen mi magunk is kiválóak vagyunk. Mindent jól elraktározok az emlékezetemben, és már látom is magam előtt, hogyan fogom kifigurázni ezt a nőt a kocsmában a haverokkal. „A krémek krémje.” Aztán felötlik bennem, hogy a barátok odahaza talán nem is fogják annyira viccesnek találni mindezt, hiszen ők nincsenek itt és senki sem nevezi őket kiválónak. Miután villámgyorsan lefuttatom ezt a gondolatmenetet, ismét a dékánra figyelek. Komolyan beszél.

Önök lesznek azok, akik megváltoztatják ezt az országot.

Miután ezt mondja, elhallgat és vár, épp, ahogy az ügyvédek szokták a tévében. Mondanak valami jelentőset, aztán várakoztatnak. Imádom. Ezért vagyok itt, ezt megtanulni, hogy ennyi ember csüngjön minden szavamon. Előkapom a jegyzetfüzetemet, de nyomban rádöbbenek, hogy senki sem jegyzetel.

A dékán folytatja.

De…

Ez nem tetszik. De? Mi az, hogy de?

Nézzenek balra.

Iszonyúan feszélyezve érzem magam. Megkockáztatok egy oldalpillantást. Balra a srác ül, és baszki, iszonyú helyes. Tutira valami puccos suliból jött. Ő biztos eddig is tudta, hogy „megváltoztatja az országot”. Lehet, hogy már meg is tette. Igyekszem közönyösnek látszani, kissé megrázom a hajam és felemelem a fejem. A tekintetem rá szegeződik, ahogy visszafordul attól, akire eddig nézett. Villámgyors pillantást vet a ruhámra, mégis mintha teljes képet kapna rólam. A pulcsim elárul, egyértelmű, hogy nem az ő világából származom. Ismerős érzés fut át rajtam. Nem szégyen, de nincs messze tőle, és csak tovább szítja a gyűlöletet magam iránt. Még nem sikerült megfejtenem az itteni jelrendszert, lebuktam. Egyre kisebbnek érzem magam.

A dékán folytatja.

Most nézzenek jobbra.

Fellélegezve fordítok hátat a srácnak. A jobbomon ülő csaj frizurájáról ordít, hogy magánsulis. Elnyűttnek kinéző ruhát visel, de tudom, hogy minden vadiúj. Számos darabot magára aggatott, ahogy nyakláncokból is, a sminkje nem hivalkodó – de bakker, ki van kontúrozva. Még méregeti a mellette ülő srácot, majd egyenesen felém fordul. A tekintetem üres. Ezúttal nem fogok kitárulkozni, nem hagyom, hogy belém lásson, mint az előző srác. De ő valahogy más. Meleg ábrázattal és hatalmas, bárgyú mosollyal néz rám, majd grimaszt vág. Próbálom elfojtani felhorkanásomat, de nem sikerül. Az istenit, Tessa, nem tudnál normálisan viselkedni? Ennek ellenére „Mia” – ez áll a névtábláján – láthatóan örül nekem. A dékán folytatja.

Most nézzenek ismét rám, és jól figyeljenek arra, amit mondok.

Mia karja súrolja az enyémet, ahogy elfordul tőlem. Én azóta is a groteszk horkanásom miatt szégyenkezem.