JOHN UPDIKE

NYÚLFARK

Nyúl-sorozat 5.

Budapest, 2021

Fordította

Gy. Horváth László

A fordítás alapjául szolgáló mű:

John Updike: Rabbit Remembered

Copyright c 2000, John Updike

All rights reserved.

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

borítófotó © Shutterstock

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Katona Ágnes

Előkészítés Györke Mária

Korrektúra Takács Andrea

Borítóterv Somogyi Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5915-81-9

I.

Janice Harrison odamegy a bejárati ajtóhoz, amint az öreg csengő végigkaristolja a csöndet. Évtizedek rozsdája tette majdhogynem teljesen tönkre a hangját, egy nap majd egészen bedöglik, beragad a nyelve, zárlatos lesz, vagy hogy is mondják. De ha szóba hozza, hogy ki kéne hívni a szerelőt, Ronnie folyton azt feleli, rajta van a házi bütykölnivalói listáján, nemsokára sort kerít rá. Szeret reparálni. Harry bezzeg szíves-örömest másokra hagyta az ilyesmit.

Valami kis szúrás nyilall a csípőjébe, és lassítja le haladását a napsütötte, kopott konyhából át az ebédlőn, ahol le van eresztve a roló, nehogy a keleti szőnyeg kifakuljon, s a fényezett mahagóni asztallap kiszáradjon, be az utcai szobába, ahol mindig meg kell kerülni a bolyhos plüsskanapé előtti álsuszterpadot, amit a szőnyegbe taposott halvány nyomvonal mutat is. Ott, ahol hajdanán az apja Barcalounger fotelje állt, most nagy barna Zenith televízió mered a semmibe, tetején az anyja után maradt poros vicik-vacakokkal. Mostanában már nemigen üldögélnek itt, nem néznek tévét a kanapéról, mint azelőtt. Ronnie inkább a kis konyhai Sonyn nézi a híreket vacsora közben, Nelson meg, amikor nincs hová lennie munka után, fönn piszmog a számítógéppel, ami, azt mondja, jobb, mint a televízió, merthogy interaktív. A feleségével bezzeg nem volt annyira interaktív, hogy Teresa, most már esztendeje, haza ne költözött volna a gyerekekkel Ohióba. Nelson és Roy, aki hovatovább tizennégy éves, rengeteget e-mailez egymással, többnyire szörnyű vicceket küldözgetnek (idén nyáron a leggyalázatosabb az volt: Emlékszünk-e még, amikor a Kennedyek egyszerre csak egy nőt fojtottak vízbe?), mintha bizony az e-mail helyettesíthetné a jelen lévő, hús-vér apát.

Janice gyakran akkor se hallja meg a csengőt, ha bent van a házban, vagy kinn a hátsó kertben. Mindenféle cetliket talál az ajtókeretbe dugva, kézbesítőktől, akik nem bírták kivárni, meg névjegyeket vigécektől, akik nem adhatták le neki a szövegüket. Ezt ugyan nem bánja, mégis elszigetelve érzi magát, mert mi van, ha olyasvalaki csönget be, akit nagyon is szívesen látna? Ámbár el sem tudja képzelni, ki lehetne az. Oly sokan meghaltak azok közül, akiket kedvelt.

A nehéz diófa ajtó a magas, cikornyás virágmintájú mattüveg oldalablakaival, az ajtó, amelyen kisebb megszakításokkal egész életében ki-be járt, nyárára megdagadt és beszorult az esőt valahogy sohasem hozó nyirkosságtól. Most viszont, hogy a levegő végre-valahára tele őszies frissességgel, jóval könnyebben, száraz roppanással nyílik-csukódik. A lány – nő inkább, majdnem Nelson-korú –, aki a tornácon áll, halványan ismerősnek rémlik. Széles fehér arcában távol ülő szemek, kékjük kissé tejes fehér, sarkukban már észrevehetők a középkorúság ránckezdeményei. Valamivel magasabb Janice-nél, jól kitölti bézs színű nyári ruháját, keblén-ölén megfeszül a vászonanyag. Vállára csak úgy rákerítette a tengerészkék szvettert, mint azok a fiatal nők a Pearson és Schrack Ingatlannál, akik olyan szakszerű komolysággal kezelik villódzó számítógépüket. – Mrs. Angstrom? – kérdezi.

Janice megdöbben. – Valamikor az voltam – hagyja helyben. – De most Harrison vagyok, a férjem után.

A lány elvörösödik. – Jaj istenem, hiszen tudtam is. Hová tettem az eszemet? – Tejes kék szeme elkerekedik, és Janice úgy érzi, a szó szoros értelmében remeg ez az idegen, a teste vibrál a józan, egyszerű ruhában, mint valami állaté, aki csapdába esett itt a lábtörlőn, a téglaoszlopos tornác négyszögű árnyékában.

Autók suhannak el mögötte a Joseph Streeten, friss, száraz hangot adva. Az árnyékfoltos járda mellett, a még mindig zöldellő juharfák alatt fényes-új, téglavörös Lexus parkol. Fejük fölött elhúz egy felhő, szinte dermesztő az árnyéka: így érezni meg az új évszak közeledtét, az árnyékok körülrajzoltabbak és mélyebbek, és tücskök cirpelnek minden alatt. Az idei rettenetes aszály nyomában máris pöndörödnek a levelek, a vadgesztenyékének barnul a szegélye, minden előudvar, ahol nem öntöztek, merő földre kushadt szalma, erre a látványra gyerekkorából emlékszik Janice, amikor még sokkal közelebb volt a földhöz, és végeérhetetlennek tetszett a nyár.

– Anyám két hónappal ezelőtt meghalt – kezd rá újra a lány, és mélyet lélegezve igyekszik erőt venni a remegésén, két keze kis csíkos táskát gyűröget a hasa előtt.

– Részvétem – mondja Janice. Nelson reggeltől estig hibbantakkal foglalkozik a munkahelyén, és szerinte ártalmatlanok. Ő viszont olyanokkal foglalkozik, akik házat akarnak venni vagy eladni, többségük életében ez a legnagyobb pénzösszeg, amiről dönteniük kell, és azok bizony ingerlékenyek és irracionálisak is tudnak lenni.

– Mivel sose mentem férjhez, nekem ő volt a család.

Szóval a tisztes öltözködése dacára mégiscsak koldus. – Részvétem – ismétli meg Janice, de már keményebben –, segíteni azonban aligha tudok magán. – Már moccan is a keze, hogy becsapja a nehéz ajtót. Nelson el van a Gondozóban, Ronnie meg a klubban golfozik a többi nyugdíjassal, úgyhogy Janice egyedül van idehaza. Nem mintha dühöngőnek nézné a lányt. De mégis, nagyobb őnála, nagyobb csontú, és olyan veszélyesen végérvényes a jelenléte, mint aki konokul véget vetett valami hosszú bizonytalankodásnak, akár egy kuncsaft, aki mély lélegzetet véve kész harmincezerrel többet ígérni annál, amennyire a pénzéből futja. Szemének szögletes ürege mintha álmatlanságtól volna püffedt, divatosan rongyoltra vágott kurta haja a világos és a sötétebb barna keveréke, őszes szálakkal.

– Azt én sem hinném – bólogat. – Csak hát az anyu azt gondolta, hogy talán igen.

– Ismertem az anyját?

– Nem, sosem találkoztak. De tudni tudtak egymásról.

Janice nagyon szeretné, ha itt volna Nelson. Ő egy szempillantás alatt felmérné, hibbant-e ez a lány, és valami címkét is ragasztana rá – bipoláris, skizofrén, paranoiás vagy pszichotikus. A pszichotikusok például mindenféléket látnak meg hallanak, és jószerivel öntudatlanul gyilkolnak, s aztán a bíróságon teljesen ártalmatlannak látszanak. Keze alatt az ajtó politúrozott fája alkalmi pajzsként kínálja magát, hogy csapja rá erre a találkozásra, ám mindaz, ami ebben a lányban kellemes, kedves és higgadt, merthogy ilyen vonások is vannak benne, nem csak a zavarodottsága és a remegése, nem hagyja bevágni az ajtót. Délkelet-Pennsylvania e kora őszi napjának száraz, meleg levegője – a gyerekek visszadugva az iskolába, a délelőtti utcák csendesek, a veteményt a hátsó udvari kiskertekben vagy rég felszedték, vagy fölmagzott már – akár a múlt lélegzete éri Janice arcát, hiszen arról a terepről érkezett a látogatója is.

– A vége felé már én gondoztam, mert nem szerette a kórházakat, bezárva érezte magát ott – mondja tovább ez a könnyű, megfontolt, remegős hang.

– Mármint az anyja – kapcsolódik be szándéka ellenére Janice.

– Igen, és mivel ápolónő volnék, igazán nem esett nehezemre beadni neki az orvosságot, s forgatni az ágyban. Azért fura persze, ha az embernek a saját anyjával kell csinálnia ezt. Annyi mindent jelentett számomra a teste. Nem szerette, ha hozzáértek, főleg amíg még volt benne erő. Egyesekkel egész laza tudott lenni, de a privát szféráját görcsösen védelmezte, még velem szemben is. Nem szívesen beszélt bizonyos dolgokról, csak amikor már tudta, hogy meg fog halni.

Ahogy az idegessége múlóban volt, úgy ugrott át egy egész lépcsőfokot a történetében, hogy észre se vette. – No de énnekem mi közöm mindehhez? – kérdi Janice.

– Jaj, persze. Hát… úgy néz ki, maga volt az apám felesége.

Postásautó araszol tova, az a modern fajta orra nincs furgon, fehér alapon piros meg kék csíkkal. Azelőtt komor katonai zöldek voltak. A postások meg férfiak; az övék manapság postáshölgy, hosszú napszítta hajú, izmos barna lábú, sortot viselő fiatal nő, aki a járdán tolja a háromkerekű zsákját. Ma még nem ért ide, de a Joseph Street túlsó oldalán, a szemben levő ikerház jobb felőli tornácán megjelenik egy másik fiatal nő. Azt a címet évekig egy öreg és változhatatlannak tűnő házaspár birtokolta. Aztán beköltöztek valami szeretetotthonba, s most egy ifjú pár lakik a helyükön, akik örökösen a tornác ereszére függesztett növényeiket gondozzák, redőnyük mögül bömbölő zene árad az egész környékre, és két apró gyerekük van, akiket óvodába hordanak.

– Talán kerüljön beljebb – mondja Janice, invitálóan hátralépve, bár az, hogy a szégyenletes, halott múltnak ezt a darabját beereszti az otthonába, egyszerre undorral és félelemmel tölti el.

Odabenn a lány, arca-karja olyan fehér, mintha sohasem lett volna nyár, úgy ácsorog a homályos, zsúfolt nappaliban, mint valami újabb bútordarab, melyet az idő lassú földrengése kimozdított a helyéből. Egy kissé túldimenzionáltnak fest, akárcsak hajdanán Harry. Janice megszokta, hogy átlagos méretű emberek élnek a házában, ő meg Nelson meg Ronnie, bár Ronnie Alex fia elég nagydarab, amikor fölutazik Virginiából, és Judy meg Roy is jó sok helyet foglalt el, amíg még itt laktak, a zenéjükkel, a játékaikkal és a folytonos testvéri marakodásukkal. Persze, lévén az egyik lány, a másik fiú, ráadásul több mint négy év köztük a korkülönbség, lehetett volna rosszabb is.

– Kér kávét? – kérdezi Janice. – Vagy teát – a férjem azt iszik újabban a vérnyomása miatt, és én is rászoktam.

– Nem, köszönöm. Most semmit se venne be a gyomrom. Annyit gondolkodtam rajta, mit is mondok majd, aztán mégis jól elszúrtam. Annabelle Byer a nevem. Egyedül élek, mint már említettem is. Jövőre leszek negyven. Tizenhárom esztendeig voltam szakápolónő a Szent Jóskában, öt éve pedig házi gondozást vállalok, bár ezt egyre kevesebben engedhetik meg maguknak, mert a Medicare már alig akarja finanszírozni.

– Legalább üljön le – mondja Janice, mintegy kisebbítendő a kéretlen vendég sugárzó, felkavaró tömegét. A lány a kanapéra telepszik, amelyen, mint mindenki, mélyebbre süpped a vártnál, csupasz térde fénylőn mered fölfelé. Pár kapkodó rántás a szoknyán csökkenti a kivillanó combok terjedelmét. Janice a zöld füles fotelt választja, két karján az egyforma csipketerítőkkel, s tenyérrel fölfelé fűzi össze a kezét az ölében, ahogy régen az anyja, készen a figyelmes hallgatásra, ha ugyan dübörgő szíve ezt lehetővé teszi. Szíve fönnakadt a méricskélés hálóján, hogy miképp hat majd az életére, hogyan dúlja föl a lelki nyugalmát ez az ártatlanságában visszataszító betolakodás. Ronnie olyan kiegyensúlyozott és állhatatos Harryhez képest, mellette Janice megismerte a békességet.

– Anyámat bántotta, hogy nem mentem férjhez – meséli Annabelle olyan derűs hangon, mintha máris otthon érezné magát, amit Janice egyáltalán nem tart ildomosnak. – Azt gondolta, az ő hibája, hogy talán az ő tapasztalataiból okulva nem bízom a férfiakban, vagy a szexben, vagy miben. Százszor is megmondtam neki, hogy ez butaság. Apu, mert így hívtam, nagyszerű ember volt. Tizenhat éves voltam, amikor meghalt, mégis jó, egészséges férfiképzettel nőttem föl. Fel-feldobált a levegőbe, még tizenegy évesen is, megtanított traktort vezetni, meg sok minden egyébre, amiben egy gyerek a gazdaság körül segédkezhet – alma- és eperszedésre, csirkeetetésre, bozót- meg szömörceirtásra. Néha még ácskodtunk is együtt, és megtanított lőni a puskájával. Van két fivérem, Scott és Morris, mindig jól kijöttünk egymással, rengeteg mindent csináltunk együtt, amolyan vidéki gyerekek módjára. Aztán persze lettek barátaim is, rendes fiúk, bár a városiakhoz képest, azt hiszem, kicsit szégyellősek, de később, a középiskola után, segédápolónőként elhelyezkedtem egy öregotthonban, a Sunnyside-ban, arra ki a régi vásártér fele…

Felnéz, hogy figyel-e Janice. Janice bólint. – Sunnyside. Hallottam róla.

– Azután elvégeztem egy egyéves tanfolyamot, és felvettek szakápolónőnek a Szent Jóskába, na, ott már nem voltak olyan szégyellősek a fiúk, pedig egyik-másik nős orvos volt, persze akadt olyan is, aki nem, és én ezt teljesen normálisnak tartottam, csak hát, érti, sose csapott belém a villám, és leánykérés se lett soha a dologból. Lehet, hogy én nem akartam. Mondtam is anyunak, nyugi, akár bekövetkezik, akár nem, attól még az ember ember marad, de őt halálra gyötörte, hogy egyedülálló vagyok, mintha bizony ő volna az akadálya bárminek is, főleg miután eladta a farmot, és én rábeszéltem, hogy költözzön be hozzám, együtt nagyobb lakást tudtunk bérelni, odaát az Eisenhower Avenue-n…

Janice-nek nagyot dobban a szíve. Ő is élt valaha az Eisenhower Avenue-n, Charlie Stavrosszal az 1204-es szám alatt, még a hatvanas években, amikor mindenki megbolondult. Pedig semmi meglepő nincs benne; impozáns utca, látott jobb napokat is a nagy családi házaival meg fekete és ír cselédeivel, de később is a megbízható, jobb fajta bérlemények környéke maradt, éppen az olyan aszociális lényeknek való, mint ő és Charlie volt akkor, s aztán ez a lány meg az anyja.

– …annyira félt, hogy utamban lesz, folyton azt hajtogatta, ő ki se teszi a lábát a szobájából, ha felviszek egy férfit, de az az igazság, hogy épp eleget éltem én egyedül Brewerben, nem szívesen hordtam föl férfiakat magamhoz, sose lehet tudni, mikor vadulnak be, én meg már harminc múltam, s aki megfelelt volna, az mind másvalakinek volt a férje. Mikor aztán megértette, hogy meg fog halni – mire a daganatokat észlelték, tüdőszarkóma volt egyébként, a rák már a nyirokrendszerre és a csontra is átterjedt –, elárulta, hogy több családom is van, mint hinném. Megmondta, hogy apu nem az igazi apám volt, csak éppen szerette őt annyira, hogy másvalakinek a gyerekével együtt is elfogadta. Egyéves se voltam még akkor, West Brewer-i nagyszüleim vigyáztak rám, miközben ő egy étteremben dolgozott odaát Stogey kőfejtője felé, ahol aztán megismerkedett a… megismerkedett Frank Byerrel. Nagyon rástartolt anyámra – azt hiszem, akkoriban halt meg az édesanyja, és hát farmon kell az asszony. Nem mintha nem habarodott volna bele, mert igenis belehabarodott. Apu negyvenvalahány volt, anyám meg húsz-egynéhány, de amikor már, tudja, amikor már kezdtem észrevenni a dolgokat, láttam, hogy milyen jól elvannak egymással. Folyton azzal cukkolta anyut, hogy kövér, pedig ő maga is kövér volt.

Janice undorodva hallgatja ezeknek a nagyon közönséges embereknek a történetét. – És az meg se járta az agyát – kérdezi türelmetlenül –, hogyan lehetett, hogy maga előbb jött a világra, semmint a szülei összeházasodtak volna? – Az utcai szoba panorámaablakának áttetsző függönyén át – üvegfüggönynek hívják az ilyet, pedig csak vászonból van – látja, hogy a szemben lakó nő még mindig a tornácon tesz-vesz a hosszú csőrű öntözőkannával, mintha hallgatózna. Ami persze ebből a távolságból lehetetlen. Janice számára szégyenletesnek tetszik a lány ittléte. Szégyenletesnek és szégyentelennek.

– Nemigen beszéltek róla – felel Annabelle. – A gyerek meg tudja, milyen, mindent adottnak vesz, beleszokik a dolgokba. Scott csak eggyel járt alattam; én januárban születtem, még épp beírathattak, a februáriak már évvesztesek, és Scott a rá következő év novemberében érkezett. Én voltam az osztályban a legfiatalabb, talán ezért is éreztem magamat, érti, olyan ártatlannak. A többiek mintha mindig többet tudtak volna nálam, és több mindent is csináltak. Mindig én voltam a jó kislány, aki egyenest hazamegy az iskolabusszal.

A lány hovatovább úgy beszél Janice-hez, mint valamifajta nagynénihez, majdhogynem anyához. Janice azonban sosem tekintette magát sikeres anyának, és semmi kedve újból próbát tenni vele. De azért megkérdi: – Biztos, hogy nem inna egy csésze kávét? Nekem muszáj egy kis teát főznöm magamnak, mert csak úgy nyüzsögnek a fejemben a kérdések. Nem akármilyen hírt hozott, már ha igaz, persze.

Feláll, de feláll Annabelle is, és kikíséri a konyhába, pedig Janice éppenséggel egy kis távolságot akart teremteni kettejük között, hogy gondolkodhasson. Akárcsak a Jehova tanúi, ha egyszer beereszti őket az ember; olyan szerencsétlen, tésztafehér lelkek, s mégis úgy megkavarják, egyik bibliai idézet a másik után, számukra minden egyes újságszenzáció bebizonyít valamit a Jelenésekből, hogy az ember úgy érzi, sosem szabadul meg tőlük. Nem szereti, ha tulajdon konyhájában a nyakába lihegnek. A háziasságban ő sosem jeleskedett, és Harry az orra alá is dörgölte ezt (mintha bizony az ő anyja egy Martha Stewart lett volna, Harry pedig Mr. Ezermester: bezzeg Ronnie, vagy az a kedves Webb Murkett, akit hajdanán ismertek!), úgyhogy megörült neki, amikor Ronnie-val együtt, akinek az orvosa tanácsolta, a kávéról át kellett szokniuk a teára. Valahogy sosem a megfelelő adag kávét rakta be, a teával viszont pofonegyszerű: zacskót a bögrébe, bögrét a mikróba, és kész. A jó öreg Liptont használja, annak idején, lánykorában valami rádióműsort is szponzorált, az a csip-csöp nóta, vagy az a Maxwell House kávé lett volna? Doris Kaufmann meg a többiek a gyógyteára, vagy a jázminosra, vagy a zöldre akarják rábeszélni, merthogy azok újabban olyan egészségesek, a csuklástól a vastagbélrákig mindent megelőznek, de Janice semmi értelmét se látja, hogy olyasmit igyon, aminek nincs ereje.

Két perc húsz másodperc, amíg fölmelegszik. Annabelle az elektronikus számlálót nézi, aztán odamegy a napozóverandára szolgáló hátsó ablakhoz. – Milyen kellemes, napos hátsó udvar – mondja. – A ház eleje olyan sötét.

– A juharfáktól. Egyre csak nőnek. Pedig az évek során el is veszítettünk párat. Volt egy gyönyörű, nagy vérbükkünk is, amelyik a ház oldalára vetett árnyékot, azt sajnálom. Biztos, hogy nem kér valamit inni? – Janice képtelen kiejteni a lány fellengzős, mesekönyvbe illő nevét. Arra gondol, hogy ennek a sokknak a tompításához, ennek az egész faramuci helyzetnek a kezeléséhez igazából egy pohár száraz sherryre volna szüksége.

– Egy pohár vizet megköszönnék.

– Sima vizet? Jéggel?

– Isten ments. Nem is hinné, mennyi a jégben a mikroba.

Harry is valahogy mindig elérte, hogy ő tisztátalannak érezze magát, még akkor is, ha őneki volt igaza. Átnyújtja a lánynak a tiszta folyadékkal teli üvegpoharat. Ujjlenyomat az ujjlenyomaton. Mostanában már DNS-t használnak – nem mintha O. J. nem úszta volna meg azt is. Az a hosszú lábú ügyésznő csak magával tolt ki, az a fekete ügyvéd meg olyan dörzsölt volt. A lány, amilyen makacsul arrafele néz, mintha ki szeretne menni a hátsó ajtón, s leülni a napozóverandán, amely a veteményesre meg a régi hintára tekint, de Janice ellentmondást nem tűrően már indul is vissza a félhomályos, ritkán használt nappaliba. Arra vezet az út kifelé. Előretessékeli a lányt, s közben kikapja az ebédlőkredencből a Taylor-féle sherrys palackot, letekeri a kupakját, s löttyint egy keveset a teájába. A szesz erőteljes, cserzett illata fölszáll, és semlegesíti a lány tarkójából és csupasz karjából áradó fertőtlenítőszagot, amely olyan, akár a hűsítő szájvízé. – Gondolom, ezzel el is mondott mindent – mondja, amint újra letelepednek ugyanazokra a bútordarabokra.

Ám a lány azonban semmi ilyesmit nem ismer be. – A szüleimről meséltem, meg hogy gyerekkoromban fogalmam sem volt, mikor házasodtak össze, s aztán, amikor felnőttem, és kíváncsibb lettem, anyám megvallotta, bizony lehetséges, hogy kicsikét az esküvő előtt jöttem, mert akkor még élt az apu anyja, csak folyton betegeskedett, és a házasságkötés siettethette volna a halálát. Ez érthető is volt, hiszen csak a ’60-as években lettek liberálisabbak a dolgok.

Ugyan mik lettek liberálisabbak?, kérdi magától Janice. Az abortusz, gondolja aztán. Meg hogy a fiatalok csak úgy összebútoroztak. De ilyesmi azelőtt is megesett, csak talán mélyebben a sötétben. Nagyon közelinek rémlik az az 1959-es esztendő, olyan közelinek, mint a szíve verése, akkor is vert, abban az időalagútban, ugyanaz a hűséges izom, a sötétségében, a vérében. De nem akarja elnyújtani a beszélgetést, nem akar belekeveredni, pedig vonzza, cibálja valami vissza a múlt bánatos, nyirkos üregébe.

A lány mintha csak olvasna a gondolataiban. – Igen – mondja –, anyám mesélt a, hogy is mondjam csak, a viszonyukról. Ő és az… ő és a maga férje, Mr. Angstrom együtt éltek, úgy rémlik, a Summer Streeten, három hónapig. Mr. Angstrom sose tudta meg, megszült-e engem az anyám, vagy sem. Tudja, én is ismertem őt. Találkoztam vele néhányszor, de persze nem is sejtettem, hogy kicsoda. Már úgy értem, hogy kicsodám. Egyszer például a betegem volt a Szent Jóskában. Angioplasztika, ha jól emlékszem. Elbűvölő ember volt. Folyton viccelt.

– Fél évre rá meghalt Floridában – mondja Janice vádlóan. – A szíve vitte el. Még csak ötvenhat éves volt. – Mintha ezek a kemény tények, mert akkor legalábbis nagyon kemények voltak a számára, szétválaszthatnák Harryt és ezt a lányt.

– Valószínűleg bypassműtétre lett volna szüksége. Annak idején az még nem volt annyira bevett dolog.

– Ő nem akarta. Nem akarta, hogy beleturkáljanak a testébe. Félt tőle. – Janice-t magát is meghökkenti elcsukló hangja, majdhogynem könnytől égő szeme, mintha önmagát vádolná, amiért nem tette élni érdemessé Harry számára az életet. Nem hívta föl akkor Floridában, mikor pedig Harry szerette volna. A bocsánatáért esedezett, de ő nem bocsátott meg.

– Még jóval azelőtt pedig – folytatja érzéketlenül a lány –, amikor még csak segédápolónő voltam a Sunnyside-ban, egy fiúval, akit Galileeből ismertem, Jamie-vel – együtt éltünk egy kis Youngquist Boulevard-i lakásban, aztán az épületet társasházzá alakították át, tulajdonképpen akkor mentünk szét, de ez már egy másik mese –, szóval kiruccantunk Toyotákat nézni oda a 111-eshez. Később aztán vásároltunk is egyet, de nem aznap, amikor Mr. Angstrom is ott volt. Olyan kedves volt, egészen rabul ejtett. Foglalkozott velem, nem csak a férfihoz beszélt, és nem próbált meg mindenáron ránk sózni egy kocsit, mint a legtöbb ügynök tette volna.

– Valójában nem az volt a hivatása, az eladás – szúrja közbe Janice. – Azt hiszem, nem is igen volt már semmilyen hivatása a középiskola után.

De milyen gyönyörű volt akkor, emlékezik Janice, azokon az iskolai folyosókon – a magas termete, a kacsafarkba simított, csodás viking haja, amelyből néhány hosszú szexi fürt mindig rászabadult a homlokára, mint Alan Laddnek, az a mozdulat, ahogyan hátravetette azzal a nagy, kecses fehér kezével, miközben a többi felsőssel hülyült, például a Mary Ann nevű, ugyancsak megtermett barátnőjével, szemhéját pimaszul, álmosan félárbócra eresztette, a folyosók egész világa az övé volt, s a magafajta kilencedikes vakarcsra ügyet se vetett. Nem is jártak együtt, csak amikor már mindketten a breweri Krollban dolgoztak, ő a mogyorós és cukorkás pultnál, Harry meg éppen leszerelt a kétévi szolgálat után, amit Texasban töltött, mert végül mégsem dobták át Koreába meghalni. Sokszor fölemlegette Koreát, mintha lemaradt volna valamiről azzal, hogy nem ment el oda harcolni, hanem megtért haza a békés élethez. Senki sem akar háborút, de a férfiak valahogy nem csak békét akarnak.

NYÚLCIPŐ

John Updike (1932-2009) a Nyúlcipővel lett végérvényesen generációja és a huszadik századi amerikai próza egyik legnagyobb alakja.

Harry „Nyúl” Angstrom, menő kosaras és rajongott sztár volt a középiskolában, mintaélettel, de most, huszonhat évesen elhatározza, hogy elhagyja feleségét és családját.

Kezd felnőni és érzi: a lelkében harcban állnak ösztönei és a józan esze, a szexualitás és a családi kötelékek, saját érdeke és a társadalmi kötelezettségek.

Harryt menekülése azzal szembesíti, hogy magának is hazudott, ezért cikkcakkban kényszerül haladni, mint a nyúl, de továbbra is úgy érzi, jó úton jár: egy láthatatlan vonalat követ, amelynek mentén révbe érhet, hiszen végső soron minden emberi döntés arról szól, hogy az önzést választjuk-e, vagy a jóságot és az isteni kegyelmet.

A Nyúlcipő Updike talán leghíresebb regénye. Az ötkötetes Nyúl-sorozat első kötete magyarul éppen ötven éve, 1968-ban jelent meg először, Réz Ádám fordításában. Most a 21. Század Kiadó Gy. Horváth László új fordításában adja közre a huszadik századi amerikai irodalom feledhetetlen klasszikusát – John Updike életműkiadásának első darabjaként.

NYÚLKETREC

Tíz év telt el a Nyúlcipő óta, John Updike angolul 1971-ben megjelent regényében folytatja Harry „Nyúl” Angstrom történetét. A korábbi sportolóból pocakos, harminchat éves konzervatív lett, miközben az Eisenhower-érában megszokott Amerika élete is nagyon megváltozott: a technikai fejlődés, a képzelet, a drogok és az erőszak örvénylése tartja mozgásban az országot. Nyúl mellől lelépett a család, otthonában egy szökevény „virággyermek” és egy radikális vert tanyát, nyoma sincs a hajdani ambícióknak, minden romokban hever. Angstrom azonban ezek között a körülmények között is kapaszkodik a jóérzés és a felelősségtudat utolsó maradványaiba – leghőbb vágya, hogy tartozhasson valahova és hihessen valamiben.

A Nyúlketrec John Updike híres regényfolyama, az ötkötetes Nyúl-sorozat második kötete. Magyarul 1988-ban jelent meg először Göncz Árpád fordításában. A 21. Század Kiadó most Gy. Horváth László új fordításában és a szerző által jóváhagyott, magyarul még soha nem publikált, végleges szövegváltozatban adja közre a huszadik századi amerikai irodalom feledhetetlen klasszikusát. A kiadó új szerzői életműsorozatában, új borítókkal jelenteti meg a Nyúl-sorozat további köteteit is.

NYÚLHÁJ

Updike Nyúlcipő című regényének hőse, Harry Angstrom életébe – tíz esztendővel a Nyúlketrec című folytatás eseményei után – beköszönt a kimondott jólét időszaka. A Pennsylvania állambeli Brewerben él és a Springer Motors, egy Toyota márkakereskedés vezető értékesítőjeként dolgozik. 1979-et írunk: lezuhant a Skylab, az első amerikai űrállomás, az olajválság miatt egyre hosszabb sorok kígyóznak a benzinkutaknál, az infláció két számjegyű, miközben a nemzeti öntudat mélypontra zuhan.

Angstrom, a „Nyúl” ettől függetlenül úgy érzi, jó formában van, kész rá, hogy végre élvezze az életet - egészen addig, amíg elcsatangolt fia, Nelson vissza nem tér a nyugati országrészből. Régi és új szereplők népesítik be a középkorú „Nyúl” életterét, miközben ő szokásos cikcakk útvonalán igyekszik közelíteni a boldogság szivárványához.

A Nyúlháj John Updike híres regényfolyama, a Nyúl-sorozat harmadik kötete. Magyarul 1984-ben jelent meg először, Göncz Árpád fordításában, a 21. Század Kiadó most Gy. Horváth László új fordításában adja közre a huszadik századi amerikai irodalom feledhetetlen klasszikusát.

NYÚLSZÍV

John Updike Harry „Nyúl” Angstromről szóló negyedik regénye 1989-ben játszódik. Angstrom szerzett egy lakást Floridában, megszületett második unokája, agyondolgozta magát, szíve rendetlenkedik. Fia, Nelson is szeszélyesen viselkedik, mert Harry menye, Pru teljesen összezavarja. „Nyúl” felesége, Janice pedig – kora ellenére – úgy dönt, visszatér a munka világába.

Az 1989-es év jelzi az átmenetet: Reagan eladósodott, AIDS-járványos Amerikájából idősebb George Bush elnökletéhez. „Nyúl” pedig ezzel egyidőben sivár életszakaszba ér. Miközben óhatatlanul öregszik, megpróbál indokot találni arra, hogy miért éljen és igyekszik békét kötni a múlt megállíthatatlanul sokasodó emlékeivel.

A Nyúlszív John Updike híres regényfolyama, a Nyúl-sorozat negyedik kötete. Magyarul 1992-ben jelent meg először, Gy. Horváth László fordításában. A 21. Század Kiadó most javított kiadásban adja közre a huszadik századi amerikai irodalom feledhetetlen klasszikusát.