JOHN LE CARRÉ

EZÜSTFÉNY

John le Carré: Silverview

Copyright © The Literary Estate of David Cornwell, 2021

Hungarian translation © Orosz Anna, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John le Carré: Silverview

Viking, an imprint of Penguin Books, Great Britain, 2021

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 040 6 (epub)

ISBN: 978 963 598 041 3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: kémregény

1.

Egy esőáztatta reggelen a londoni West Enden, pontban tíz órakor egy bő viharkabátot viselő fiatal nő masírozott elszántan bele a South Audley Streeten tomboló viharba. Gyapjúsálját fejére húzta. Lilynek hívták, zaklatott idegállapota időnként felháborodásba csapott. Ahogy a házszámokat fürkészte, kesztyűbe bújtatott kezével védte a szemét az esőcseppek elől, a másik kezével pedig egy esővédővel letakart babakocsit tolt, benne a kétéves fiával, Sammel. Néhány épület az utcában olyan fényűző volt, hogy nem volt rajta házszám; míg más házakon ugyan volt, csak éppen más utcához tartoztak.

Miután Lily egy gőgös bejárat elé ért, melynek egyik oszlopára szokatlan egyértelműséggel festették fel a házszámot, háttal az ajtónak felmászott a lépcsőkön, maga után vonszolva a babakocsit. Hunyorogva szemügyre vette a kapucsengőn sorakozó neveket, végül megnyomta a legalsó gombot.

– Lökje csak be az ajtót, kedvesem – tanácsolta neki egy kedves női hang a kaputelefonon.

– Proctorral kell beszélnem. Csakis Proctorral, senki mással. Ezt mondta nekem – vágta rá Lily azonnal.

– Stewart már úton van, kedvesem – felelte ugyanez a megnyugtató hang. Néhány másodperccel később kinyílt a bejárati ajtó, és egy ötvenes évei közepén járó sovány, szemüveges férfi bukkant elő. Kissé bal felé dőlt, hosszú, csontos arcát komikus kíváncsisággal előreszegte. Egy ősz hajú, kardigános matróna állt mellette.

– Proctor vagyok. Segítsek a babakocsival? – szólalt meg a férfi, és bekukkantott a babakocsiba.

– Honnan tudjam, hogy tényleg maga az? – szegezte neki a kérdést Lily.

– A kedves édesanyja tegnap este felhívott a privát számomon, és a lelkemre kötötte, hogy feltétlenül legyek itt ma reggel.

– Azt mondta magának, hogy egyedül jöjjön – tiltakozott Lily, és rosszalló pillantást vetett az idősödő hölgyre.

– Marie ügyel itt a házra. És nagyon szívesen segít bármiben, ha szükség van rá – válaszolta Proctor.

A matróna előrelépett, de Lily elhessegette magától, Proctor pedig becsukta utánuk a bejárati ajtót. A csöndes előszobába érve hátrahajtotta a babakocsiról a műanyag esővédőt. Egy békésen szendergő kisfiú feje búbja bukkant elő; göndör, fekete haja volt, arckifejezése irigylésre méltó elégedettséget tükrözött.

– Egész éjjel fent volt – jegyezte meg Lily, megérintve kisfia szemöldökét.

– Nagyon szép gyerek – szólalt meg a Marie nevű nő.

Lily a lépcső alatti legsötétebb zugba tolta a babakocsit, és az ülés alatti tárolózsebből előhúzott egy címzés nélküli nagy méretű fehér borítékot, és Proctor elé lépett. A férfi félmosolya Lilyt egy idősödő papra emlékeztette az iskolájából; az ő fülébe kellett volna megvallania a bűneit a régi bentlakásos iskolájában. Lily sem az iskolát, sem a papot nem szerette, és Proctort sem állt szándékában megkedvelni.

– Elvileg itt kell várnom, amíg maga elolvassa – közölte a férfival.

– Természetesen – helyeselt Proctor kedélyesen, szemüvegén át fürkészve a fiatal nőt. – Hadd mondjam el, mennyire sajnálom. Nagyon-nagyon sajnálom.

– Ha üzenni akar valamit anyámnak, én fogom átadni neki, szóban – folytatta Lily. – A telefon, SMS vagy e-mail ki van zárva. Ne keresse se a Szolgálat, se bárki más. Magát is beleértve.

– Nos, ez roppant sajnálatos – jegyezte meg Proctor pillanatnyi komor tűnődést követően, majd mintha csak most vette volna észre a kezében tartott borítékot, tétován végigsimított rajta csontos ujjaival. – Micsoda opus, ha fogalmazhatok így. Mit gondol, hány oldal lehet?

– Nem tudom.

A férfi továbbra is a borítékot mustrálta.

– Saját levélpapír? Nem, az lehetetlen. Senkinek nincs ekkora méretű saját levélpapírja. Gondolom, ez csak normál géppapír.

– Nem néztem bele. Már mondtam.

– Igen, igen, hát persze. Nos, akkor lássunk is munkához! – felelte a férfi, és komikus mosolyával egy pillanatra sikerült lefegyvereznie Lilyt. – Úgy fest, egy darabig elleszek vele. Nem haragszik, ha most félrevonulok?

Az előszobával szemközt puritán nappali nyílt. Lily és Marie itt telepedett le egy-egy egymással szemben álló, göröngyös párnájú székre. A kettejük között álló összekarcolt üvegasztalon egy fémtálca feküdt, kávés termoszt és csokoládés zabkekszet készítettek ki rá. Lily egyikből sem kért.

– Hogy van az édesanyja? – érdeklődött Marie.

– Hát, ahogy az ember ilyenkor lenni szokott. Mármint amikor haldoklik.

– Igen, persze, ez rettenetes. Mindig az. Hogyan viseli lelkileg?

– Nem zakkant meg, ha erre gondol. Nem szed morfiumot, nem akar. Amikor van hozzá elég ereje, velünk étkezik.

– Remélem, még mindig ízlik neki az étel.

Lilynek elege lett, hát visszamasírozott a hallba. Sam körül tett-vett, amíg Proctor meg nem jelent. A férfi dolgozószobája kisebb és sötétebb volt, mint a nappali, az ablakán sűrű koszos hálós függöny lógott. Proctor ügyelt, hogy tisztes távolságban maradjon Lilytől, így a szoba túlsó felén lévő radiátor mellé telepedett. Lilynek nagyon nem tetszett a férfi arckifejezése. Az onkológuséra emlékeztette az ipswitchi kórházban; az orvos olyasmit készült közölni, ami csak a szűk családra tartozik. Azt akarja mondani, hogy az anyám haldoklik, de ezt már tudom, szóval mi van még?

– Ha jól sejtem, tisztában van azzal, hogy mi áll az anyja levelében – közölte Proctor szárazon. Már egyáltalán nem tűnt olyannak, mint az a pap, akinek Lily nem volt hajlandó gyónni; sokkal valóságosabb személynek látszott. Amikor észrevette, hogy Lily tagadni készül, sietve hozzáfűzte: – Mármint általánosságban értem, nem a konkrét tartalomra gondolok.

– Már megmondtam magának, hogy sem általánosságban nem tudom, mi áll benne, sem sehogy – vágta rá Lily nyersen. – Anya nem közölte velem, én pedig nem kérdeztem.

Ugyanezt a játékot játszottuk a kollégiumban. Meddig tudsz a másik szemébe nézni anélkül, hogy pislognál vagy elmosolyodnál?

– Rendben van, akkor nézzük máshonnan a dolgot, Lily – vetette fel Proctor dühítő tartózkodással. – Magának fogalma sincs róla, mi áll a levélben. Azt sem tudja, mi a levél tárgya. De közölte ezzel vagy azzal a barátjával, hogy felugrik Londonba, hogy kézbesítse. Kinek beszélt róla? Nagyon fontos, hogy tudjuk.

– Egy kurva szót sem szóltam róla senkinek – válaszolta Lily, egyenesen a szoba túlsó végében ülő kifejezéstelen arcnak. – Anya azt mondta, ne szóljak, ezért nem szóltam.

– Lily!

– Mi van?

– Nemigen ismerem az életkörülményeit. De abból a kevésből ítélve, amiről tudomásom van, azt mondanám, hogy maga bizonyára nem egyedül él. Mit mondott a párjának? Nem léphet le csak úgy egy napra otthonról mindenféle ürügy nélkül. Mi is lehetne emberibb annál, hogy az ember azt mondja a barátjának, barátnőjének, haverjának, vagy akár egy nem túl közeli ismerősének, hogy „képzeld, Londonba kell mennem, hogy személyesen adjam át anyám szupertitkos levelét”.

– Maga szerint ez emberi? Nekünk? Hogy így beszéljünk egymással? Egy nem túl közeli ismerőssel? Nos, emberi reakció ebben a helyzetben az, hogy mivel anya azt mondta, egy árva léleknek se szóljak róla, nem is szóltam. Ráadásul ki lettem képezve. A maga fajtája által. Rábólintottam a dologra. Három éve fegyvert fogtak a fejemhez, és közölték velem, már elég nagy vagyok ahhoz, hogy titkot tudjak tartani. Ja, és nincs élettársam, és barinőim sincsenek, akikkel csacsogni szoktam.

Folytatódott a farkasszemet nézős játék.

– Apámnak se szóltam róla, ha erre akar kilyukadni – tette hozzá Lily, olyan hangon, ami beillett volna gyónásnak.

– Az anyja kikötötte, hogy nem szabad szólnia neki róla? – kérdezte Proctor, meglehetős éllel a hangjában.

– Nem mondta, hogy szólnom kellene neki, úgyhogy nem szóltam. Ilyenek vagyunk. Ilyen a családunk. Lábujjhegyen kerülgetjük egymást. Lehet, hogy a maga családjában is ez a szokás.

– Ez esetben, árulja el, legyen szíves – folytatta Proctor, szó nélkül hagyva a saját családjára vonatkozó megjegyzést –, csak a kíváncsiságom okán: milyen látszólagos magyarázattal szolgált arra, hogy ma felugrik Londonba?

– Úgy érti, mi volt a fedősztorim?

A sovány arc felragyogott a szoba túloldalán.

– Nos, azt hiszem, igen – adta meg magát Proctor, mintha életében először hallana olyanról, hogy fedősztori, és az igencsak ínyére lenne.

– Óvodát keresünk a környéken. Közel a lakásomhoz Bloomsburyben. Szeretnénk, ha felvennék Samet a várólistára, hogy ha majd hároméves lesz, legyen helye.

– Pompás. És tényleg ezt fogja tenni? Tényleg megnéz egy óvodát Sammel? Beszél a személyzettel? Felíratja Samet a várólistára? – Proctor igen meggyőzően alakította az aggodalmaskodó nagybácsi szerepét.

– Attól függ, milyen állapotban lesz Sam, amikor innen le tudunk lépni.

– Mindenképpen próbálja meg, ha van rá módja – biztatta Proctor. – Sokkal könnyebb lesz így a dolog, miután hazaért.

– Könnyebb? Mégis micsoda? – paprikázta fel magát Lily ismét. – Úgy érti, könnyebb lesz hazudni?

– Úgy értem, könnyebb lesz igazat mondani – javította ki Proctor készségesen. – Mivel azt mondta, hogy Sammel megnéznek egy óvodát, amit történetesen meg is néznek, mi abban a hazugság, ha otthon is azt mondja, hogy megnézték? Már így is épp elég nagy nyomás alatt van. El sem tudom képzelni, hogyan bírja elviselni ezt az egészet.

Egy zavarba ejtő pillanatra Lily tudta, hogy a férfi komolyan gondolja, amit mond.

– Továbbra is ott a kérdés – folytatta Proctor, újra a tárgyhoz kanyarodva –, hogy milyen választ üzenjek meg az ön hihetetlenül bátor édesanyjának. Mert jár neki. És meg is kell kapnia.

Proctor egy pillanatra elhallgatott, mint aki arra vár, hogy Lily segítsen neki. Miután hiába várt, folytatta:

– És amint azt hangsúlyozta, az üzenet kizárólag szóbeli lehet. Amelyet egyes-egyedül maga adhat csak át. Nagyon sajnálom, Lily. Kezdhetem? – Proctor nem is várta meg a választ. – A válaszunk azonnali igen. Mindenre. Tehát összesen három igen. Komolyan van véve, amit megüzent. Ami miatt aggódik, annak utána fogunk járni. Minden feltételét teljes mértékben elfogadjuk. Meg tudja ezeket jegyezni?

– A rövid szavakat igen.

– Természetesen rendkívül hálásak vagyunk a bátorságáért és a lojalitásáért. És magának is hálásan köszönjük, Lily. Annyira sajnálom.

– Na és az apám? Neki mit kellene mondanom? – kérdezte Lily engesztelhetetlenül.

Megint felvillant a komikus mosoly, mint valamiféle jelzőfény.

– Na igen. Nos, neki megemlítheti az óvodát, azt, ahova készül. Nem igaz? Elvégre ezért jött ma fel Londonba.

* * *

Lily egészen a Mount Streetig verekedte át magát a járdáról felcsapódó esőben, majd leintett egy taxit, és a Liverpool Street-i vasútállomásra vitette magát. Talán tényleg meg akarta nézni az óvodát. Már nem tudta, valójában mit akar. Lehet, hogy mondott valami ilyesmit tegnap este, mert – bár kételkedett benne – addigra elhatározta, hogy soha többé senkinek sem tartozik magyarázattal semmiért. De az is lehet, hogy csak akkor jutott eszébe az ötlet, amikor Proctor kipréselte belőle. Csupán egyvalamiben volt biztos: egyetlen istenverte óvodát se fog megnézni Proctor kedvéért. A pokolba vele meg a haldokló anyákkal és a titkaikkal is! A pokolba mindennel.

2.

Ugyanezen a reggelen egy tengerparti városkában, Kelet-Anglia távolabbi partvidékén a harminchárom éves könyvesbolt-tulajdonos Julian Lawndsley becsukta maga mögött nemrég vásárolt üzlete oldalsó ajtaját. Nyakához szorította a fekete felöltő bársonygallérját – a ruhadarab a két hónapja maga mögött hagyott életéből maradt –, és elindult: a kihalt, kavicsos tengerparton túl egy olyan kávézót keresett, mely az évnek ezen a sivár időszakában is kínált reggelit.

Julian nem volt barátságos hangulatban sem magával, sem a világgal szemben. Előző este, a többórás magányos leltározást követően felkaptatott a könyvesbolt felett kialakított lakrészébe, ahol azzal kellett szembesülnie, hogy nincs se áram, se víz. A kivitelező telefonján egyből bekapcsolt a hangposta. Ahelyett, hogy kivett volna egy szállodai szobát – ha egyáltalán talált volna nyitva tartó hotelt ilyenkor –, Julian inkább meggyújtott négy konyhai gyertyát, kibontott egy üveg vörösbort, töltött magának egy hatalmas pohárral, takarókat halmozott az ágyra, bebújt alájuk, és beletemetkezett a bolt könyvelésébe.

Semmi olyasmit nem tudott meg belőlük, amivel ne lett volna addig is tisztában. Hirtelen ötlettől vezérelve hagyta ott a mókuskereket a Cityben, ám menekülése nyomorúságosan kezdődött. És ha a könyvelésből nem is derült ki több, Julian könnyedén bevallhatta magának: nem áll készen a cölibátus magányára, közelmúltjának lármás hangjait nem némíthatja el a távolság, és egy könyvesboltostól elvárt legelemibb irodalmi ismeretek hiányát nem lehet néhány hónap alatt pótolni.

A kávézó nem volt több egy-egy sor Edward-stílusú tengerparti kabin közé bepasszintott deszkaviskónál. A fekete égbolton sirályok sikoltoztak. Julian a reggeli futása közben vette észre a kávézót, de eszébe sem jutott betenni oda a lábát. A zöld neonfény hiányosan villogott – a JÉG szóból kiégett a J. Julian egy rántással feltépte a bejárati ajtót, megtartotta, hogy el ne vigye a szél, majd már a küszöbön túl behúzta maga után.

– Jó reggelt, kedves! – kiáltotta egy erős női hang a konyha felől. – Ülj csak le bárhova. Jövök mindjárt, oké?

– Jó reggelt! – kiabálta a semmibe Julian.

Odabent egy tucatnyi asztal sorakozott, mindegyiket csiricsáré mintás, piros nejlonterítő borította. A lámpák fluoreszkáló fényében Julian leült az egyik asztal mellé, és óvatosan kihúzta az étlapot a szószos üvegek és az ecet-olaj tartó készlet szorításából. A nyitott konyhaajtón túl egy hírolvasó karattyolt valamilyen idegen nyelven. Valami csattant, majd nehéz léptek csosszanása hallatszott, amiből Julian egy újabb vendég érkezésére következtetett. A falon lógó tükörre pillantott, és óvatos derűvel vette tudomásul, hogy a minden képzeletet felülmúló Mr. Edward Avon, az előző esti tolakodó, mégis rokonszenves vevője érkezett meg – már amennyiben vevőnek lehet nevezni azt, aki nem vásárol semmit.

Igaz, az arcát még nem látta. Úgy tűnt, Avont, aki mintha örökös mozgásban lett volna, túlságosan lefoglalja az, hogy széles karimájú Homburg-kalapját felakassza, elázott drapp esőkabátját pedig egy szék háttámlájára terítse. Ám kétség sem férhetett ahhoz, hogy ez ugyanaz a zabolátlan, borzas ősz haj, ugyanazok a szokatlanul finom, dacosan csillogó ujjak, melyekkel Avon előhúzta a Guardian egy félbehajtott példányát az esőkabátja mélyéről, és maga elé fektette.

* * *

Előző este van, öt perccel záróra előtt. A bolt üres. A nap nagy részében üres volt. Julian a kasszánál állt, az aznapi csekély bevételt számolta össze. Néhány perccel ezelőtt vette észre a Homburg-kalapot és drapp esőkabátot viselő magányos alakot, aki az utca túloldalán állt, csukott esernyővel felszerelkezve. Julian hat hete vezette a pangó könyvesboltot, ez idő alatt szakértőjévé vált azoknak, akik csak az üzletet bámulják, de be nem jönnének. Kezdtek az idegeire menni.

Vajon a portál borsózöld színe nem tetszett neki? Régi lakos volt talán, aki nem kedvelte a rikító színeket? A kirakatban elhelyezett kiváló könyveket mustrálta, melyek különleges áron voltak kaphatóak, hogy mindenféle vastagságú pénztárcának megfeleljenek. Vagy Bellát, Julian húszéves szlovák gyakornokát fixírozta, aki gyakran állt a kirakat előtt, azt lesve, mikor bukkan fel szerelmének egy újabb tárgya? Nem, nem Bellát figyelte. Bellának ez egyszer a raktárban volt dolga, az eladatlan könyveket tette dobozba, hogy visszaküldjék a kiadóknak. Ekkor azonban a járókelő csodák csodájára elindult az üzlet felé, leemelte a kalapját, kinyílt az ajtó, és egy borzas ősz hajú, hatvanas férfi pillantott Julianre.

– Zárva van – közölte egy magabiztos hang. – Zárva van, majd visszajövök egy másik alkalommal. Ragaszkodom hozzá. – Ám az egyik sáros barna cipős lábával már át is lépte a küszöböt, nemsokára a másik is követte, majd az esernyője következett.

– Egyáltalán nem vagyunk zárva – biztosította Julian, hasonló simulékonysággal viszonozva a finom modort. – Elvileg fél hatkor zárunk, de rugalmasak vagyunk, úgyhogy jöjjön csak be nyugodtan, és válogasson kedvére. – Julian tovább számolt, miközben az idegen gondosan elhelyezte az esernyőjét a viktoriánus esernyőtartóban, felakasztotta kalapját a viktoriánus kalaptartóra, ezzel is kifejezve tiszteletét az üzlet retró stílusa iránt, mely a városban bőven fellelhető idősebb korosztály tetszését célozta.

– Egy bizonyos könyvet keres, vagy csak nézelődik? – érdeklődött Julian, és felkapcsolta a könyvespolcokat megvilágító lámpákat. De a vevő mintha meg sem hallotta volna a kérdését. Simára borotvált, széles arca, mely mozgékony volt, akár egy színészé, felragyogott a csodálkozástól.

– Fogalmam sem volt róla – szólalt meg, és szélesre tárt kezével rábökött csodálkozásának tárgyára. – Végre egy valódi könyvesbolttal büszkélkedhet a város. Be kell valljam, le vagyok nyűgözve. Teljesen.

Így, hogy szándéka immár világosan megmutatkozott, a férfi áhítattal vette szemügyre a könyvespolcokat – a szépirodalmat, a tényirodalmat, a helyi témájú köteteket, útikönyveket, a klasszikusokat, a vallási, a művészeti témájú kiadványokat, a versesköteteket. Itt-ott megtorpant, hogy leemeljen egy könyvet, és mintegy bibliofil módjára megvizsgálja, külön a borítót (kívül-belül egyaránt), a papír minőségét, a kötést, figyelmet szentelve a kiadvány tetszetős kiállítására, megbecsülve a kötet súlyát.

– Meg kell mondjam – kiáltott fel ismét.

Egészen angol lett volna ez a hang? Gazdagnak gazdag volt, érdekes és meggyőző. Ámde nem bujkált valami egészen halvány idegenség a hanglejtésben?

– Mit kell megmondania? – kiáltott vissza Julian aprócska irodájából, ahol épp az aznapi e-mailjeit olvasta át. Az ismeretlen férfi újra belekezdett, a korábbitól eltérő, bizalmasabb hangon:

– Ide figyeljen! Az a feltételezésem, hogy a maga pompázatos új üzlete teljes egészében más vezetés alatt áll. Igazam van, vagy tökéletesen bakot lőttem?

– Valóban új a vezetés – felelte még mindig az irodájából, a nyitott ajtón át Julian. Igen, valóban volt némi idegen íz. Éppen hogy.

– A tulajdonos is új, ha meg szabad kérdezni?

– Meg szabad kérdezni, és a válasz határozottan igen – bólogatott Julian derűsen, elfoglalva korábbi helyét a kassza mögött.

– Akkor hát maga… Bocsásson meg. – A férfi újra belekezdett, komolyabban, katonásabb hangnemben. – Ide figyeljen, véletlenül nem maga az ifjú tengerész személyesen? Mert tudnom kell. Vagy a helyettese? A beugrója. A hogyishívjákja? – Majd hirtelen arra a következtetésre jutott, némi joggal, hogy Julian sértőnek találja a kíváncsiskodást. – Biztosíthatom afelől, hogy nem áll szándékomban kotnyeleskedni. Csupán arra akartam célozni, hogy míg köztiszteletnek nem örvendő elődje Vén tengerésznek keresztelte boltját, ön, uram, mint az ő ifjontibb, és ha szabad mondanom, lényegesen elfogadhatóbb utódja…

Innentől belebonyolódtak az angol párbeszédekre jellemző buta összevisszaságba, míg végül minden tisztázódott. Julian bevallotta, hogy valóban tulajdonos és üzletvezető is egy személyben, az idegen pedig megkérdezte:

– Nem veszi rossz néven, ha elveszek egyet ezekből? – Hosszú, hegyes ujjaival ügyesen kipiszkált a tartójából egy névjegykártyát, és a fény elé emelte, hogy szemügyre vegye a bizonyítékot.

– Tehát, ha jól látom, és kérem, javítson ki, ha tévedek, Mr. J. J. Lawndsley-hez van szerencsém, a Lawndsley Jobb Könyvei kizárólagos tulajdonosához és üzletvezetőjéhez – jelentette ki, és teátrális lassúsággal leengedte a karját. – Valóság vagy kitaláció?

És hátrapördült, hogy úgy figyeljen Julian válaszára.

– Valóság – erősítette meg Julian.

– És mi lenne az első J, ha lehetek ily merész?

– Csak nyugodtan. Julian.

– Julianus, a dicső római uralkodó. És a második, ha lehetek még merészebb?

– Jeremy.

– Nem fordítva?

– Semmi esetre sem.

– Szokták magát Jay-Jay-nek hívni?

– Személy szerint egyszerűen csak a Juliant ajánlanám.

Az idegen ezen összevont szemöldökkel eltűnődött. Markáns ívű, vöröses szemöldökébe ősz szálak vegyültek.

– Ön tehát, uram, Julian Lawndsley, teljes valójában, engem pedig vesztemre Edward Avonnek hívnak. Úgy, mint a folyót. Meglehet, hogy Tednek vagy Teddynek hívna a sokaság, de a társaságom tagjainak szigorúan csak Edward vagyok. Örülök a találkozásnak, Julian!

A férfi átnyújtotta a kezét a pult felett. Vékony ujjai ellenére kézfogása meglepően erőteljes volt.

– Nos, én is örülök, hogy megismerhetem, Edward – felelte Julian hetykén, és amilyen hamar csak engedte az illem, elhúzta a kezét. Várta, hogy Edward Avon színpadiasan megfontolja következő lépését.

– Julian, megengedi, hogy valami olyasmit mondjak, amit személyesnek és akár sértőnek is találhat?

– Amennyiben nem túl személyes – felelte Julian óvatosan, de hasonló könnyedséggel a hangjában.

– Ez esetben szörnyen bántónak érezné, ha a lehető legnagyobb szerénységgel egy egészen jelentéktelen javaslatot bátorkodnék tenni az ön rendkívül figyelemre méltó új portékájával kapcsolatosan?

– Csak nyugodtan – válaszolta Julian szívélyesen, ahogy a viharfelhők elvonultak.

– Teljességgel személyes értékítélet, mely csupán saját érzéseimet tükrözi a témával kapcsolatban. Ugye ez tökéletesen világos? – Szemmel láthatóan az volt. – Ez esetben folytatom. Határozott véleményem, hogy ezen csodálatos megye, vagy ami azt illeti, egyetlen más megye helyi témájú könyvespolca sem tekinthető teljesnek Sebald műve, A Szaturnusz gyűrűi nélkül. De úgy látom, ön nem ismeri Sebaldot.

Mégis miből látja, tűnődött Julian, jóllehet be kellett ismernie, hogy valóban új volt neki ez a név, különösképpen, mivel Edward Avon a német kiejtést használta: Zébalt.

– Érdemes előre figyelmeztetnem, hogy A Szaturnusz gyűrűi nem útikönyv a kifejezésnek azon értelmében, amelyben ön vagy én használnánk. Dagályos vagyok. Ugye megbocsátja nekem?

Julian megbocsátotta.

– A Szaturnusz gyűrűi irodalmi bűvészmutatvány a legkiválóbb fajtából. A Szaturnusz gyűrűi spirituális utazás, mely Kelet-Anglia vidékén veszi kezdetét, és Európa kulturális örökségének egészét magában foglalja, a halálig bezárólag. Sebald, W. G. – a férfi ezúttal angolosan ejtette ki a nevet, és megvárta, amíg Julian lejegyzi – egykoron az európai irodalom professzora volt a Kelet-angliai Egyetemen, depresszióra hajlamos alkat, akárcsak a legjobbak közülünk. Fájdalom, már nincs köztünk. Morzsoljon el egy könnycseppet Sebaldért.

– Így lesz – ígérte meg Julian, és közben továbbra is jegyzetelt.

– Visszaéltem a türelmével, uram. Nem vásároltam semmit, hasznomat sem vette, mindazonáltal le vagyok nyűgözve. Szép estét, uram! Szép estét, Julian! Sok szerencsét kívánok önnek fantasztikus új vállalkozásához! Várjunk csak! Jól látom, hogy az ott egy pince?

Edward Avon tekintete az alagsorba vezető csigalépcsőre siklott, a leárazott könyves részleg távolabbi sarkába. A lépcsőt részben eltakarta egy viktoriánus paraván.

– Attól tartok, üres – válaszolta Julian, és tovább számolta a bevételt.

– Mégis mi célból üres, Julian? Egy könyvesbolt pincéje? Egy ilyen helynek egyetlen zuga sem lehet üres!

– Igazság szerint még gondolkodom rajta, hogy mihez kezdek vele. Talán egy használt könyves részleg lesz belőle. Meglátjuk. – Kezdett fáradni.

– Megnézhetem? – erősködött Edward Avon. – Szemérmetlen kíváncsiságból. Megengedi?

Mi mást tehetett volna Julian?

– Balra lesz a villanykapcsoló, ha elindul lefelé. Vigyázzon a lépcsőn!

Julian meglepetten figyelte, milyen fürge léptekkel tűnik el Edward Avon a csigalépcsőn. Julian fülelt, várt, és amikor semmit sem hallott, egészen elcsodálkozott magán. Miért is engedte meg neki, hogy lemenjen? Ennek az alaknak nincs ki a négy kereke.

Avon felbukkant, éppolyan fürgén, mint ahogyan eltűnt szem elől.

– Fenséges – jelentette ki áhítattal. – Az eljövendő örömök kamrája. Fogadja legőszintébb gratulációmat. Még egyszer szép estét!

– Megkérdezhetem, hogy mivel foglalkozik? – szólt utána Julian, ahogy Edward elindult kifelé.

– Mármint én, uram?

– Igen, ön, uram. Maga is író? Netán művész? Vagy újságíró? Tudósember? Bizonyára tudnom kellene, de még nem vagyok ismerős errefelé.

A kérdés legalább annyira gondolkodóba ejtette Edward Avont, mint Juliant.

– Nos – szólalt meg végül, miután szemmel láthatóan alaposan megfontolta a kérdést. – Fogalmazzunk úgy, hogy egy angol korcs vagyok, nyugdíjas, egy érdemek nélküli, egykori tudósember, az élet egyik mindenese. Beéri ennyivel?

– Kénytelen leszek.

– Akkor hát a mielőbbi viszontlátásra! – Edward Avon egy utolsó sóvárgó pillantást vetett Julianre a küszöbről.

– Így legyen! – válaszolt Julian kedélyesen, mire Edward „mint a folyó” Avon a fejére csapta Homburg-kalapját, megigazította, és esernyőjével a kezében bátran nekiindult az éjszakának. De csak miután búcsúzóul hátrahagyta Juliannek lehelete alkoholos kipárolgásának vaskos aromáját.

* * *

– Eldöntötte, mit akar ma enni, szívem? – kérdezte a tulajdonos Juliantől ugyanazzal az erős közép-európai akcentussal, amellyel érkezésekor köszöntötte. Ám mielőtt Julian válaszolhatott volna neki, meghallotta Edward Avon öblös hangját, mely a tengeri szél zúgását, a kávézó vékony falainak nyikorgását és nyöszörgését is képes volt elnyomni.

– Szép jó reggelt, Julian! Bízom benne, hogy kipihente magát a felfordulás ellenére. Javaslom, hogy próbálja ki Adrianna omlettjét. Remekül készíti.

– Vagy úgy. Kösz! – felelte Julian. Enyhén vonakodott attól, hogy Edwardnak szólítsa a férfit. – Megkóstolom. – Majd a válla mellett álló testes pincérnő felé fordulva így szólt: – Kétszersültet is kérnék mellé, és egy kancsó teát.

– Az omlett legyen habos, ahogy Edvardnak készítem?

– A habos jó lesz. – Majd Avon felé fordulva, rezignáltan folytatta: – Csak nem ez a csehó a törzshelye?

– Csak ha leküzdhetetlen vágyat érzek. Adrianna a mi kis városkánk egyik legjobban őrzött titka, nem igaz, kedvesem?

Minden szóvirága ellenére Julian enyhén erőtlennek érezte az Edward Avon hangjából kicsendülő magabiztosságot. És ezen – a férfi tegnap esti leheletét felidézve – nem is csodálkozott.

Adrianna vidáman visszaslattyogott a konyhába. Kellemetlen fegyverszünet állt be: a háttérben süvített a tengeri szél, a roskatag épület panaszosan nyöszörgött, Edward Avon a Guardianjét tanulmányozta, Juliannek pedig be kellett érnie azzal, hogy az esőáztatta ablakot bámulja.

– Julian?

– Igen, Edward?

– Barátja voltam a maga sajnálatosan néhai apjának. Egészen elképesztő véletlen.

Újabb esőzuhatag.

– Nahát, valóban? Micsoda rendkívüli véletlen! – felelte Julian, a tőle telhető legangolabb módon.

– Ugyanabba a rémes magániskolába börtönöztek be mindkettőnket. Henry Kenneth Lawndsley. De az iskolai barátainak csak a nagy H. K.

– Gyakran mondogatta, hogy az iskolásévei voltak élete legboldogabb időszaka – jegyezte meg Julian, bár egyáltalán nem volt róla meggyőződve, hogy ez az igazság.

– És, minő fájdalom, hogy ha végigtekintünk szegény pára életén, sajnos arra a következtetésre juthatunk, hogy színtiszta igazat mondott – mondta Avon.

Ezután semmi egyéb nem következett, mint hogy tovább zúgott a szél, a rádió tovább karattyolt a konyhában az ismeretlen nyelven, Julian pedig hirtelen késztetést érzett arra, hogy visszatérjen az üres könyvesboltba, ahol még nem érezte otthon magát.

– Gondolom, igen – helyeselt tompán, és megkönnyebbüléssel vette észre, hogy Adrianna felé tart a habos omlettjével és a teájával.

– Megengedi, hogy csatlakozzam?

Akár megengedte volna neki Julian, akár nem, Avon már feltápászkodott a kávéjával a kezében. Julian nem is tudta hirtelenjében eldönteni, min lepődjön meg inkább: azon, hogy ez az ember itt nyilvánvalóan tisztában van apja szerencsétlen sorsával, vagy Avon kivörösödött és mélyen beesett szemének és ezüstös borostával benőtt, kínoktól megráncosodott arcának látványán. Ha ez az arc az előző éjszaka utáni másnaposságot tükrözte, akkor Avon egész életében nemigen ivott többet, mint akkor este.

– Tett rólam valaha említést önnek a drágalátos papája? – kérdezte, miután már ültében előrehajolt, és elgyötört barna tekintetét Julianre vetette. – Említette valaha Avont? Teddy Avont?

Julian emlékezete szerint nem. Sajnos.

– Hát a Patríciusok klubjáról? A Patríciusokról sem beszélt önnek?

– De igen. Arról beszélt – kiáltott fel Julian, és ezzel a kétely utolsó szikrája is kihunyt belőle. – A sosemvolt vitaklub. Apám alapította, és az első találkozó felénél betiltották. Majdnem kirúgták miatta. Legalábbis szerinte, mármint így mesélte – tette hozzá Julian óvatosan, mivel az, amit néhai apja magáról mondott, nem mindig állta ki az igazság próbáját.

– H. K. volt a klub elnöke, én pedig a helyettese. Engem is majdnem kidobtak. Nagyon is azt kívánom, bárcsak megtették volna. – Avon belekortyolt a kávéba. – Anarchisták, bolsevikok, trockisták. Bármilyen doktrínát siettünk magunkévá tenni, ami a fennálló rendszert dühítette.

– Nagyjából ő is ilyennek festette le – jegyezte meg Julian, majd várt, hogy a másik kijátssza a következő kártyáját. Nem kellett sokáig várnia.

– Ó, te jó ég, aztán az apja elment Oxfordba – Avon színpadiasan megborzongott, lehalkította erőtlen hangját, sűrű szemöldökét bohóc módjára felvonta, majd lopva Julianre sandított, hogy lássa, hogyan reagál –, ahol megkaparintották maguknak. – Julian vállára tette a kezét, mintegy együttérzéséről biztosítva. – De Julian, meglehet, hogy maga vallásos beállítottságú, nemde?

– Nem vagyok – felelte Julian határozottan. A dühe kezdett felhorgadni.

– Ez esetben folytathatom?

Julian folytatta helyette:

– Ahol az apám pár, rövidre nyírt hajú, elegáns nyakkendős, amerikaiak által pénzelt újjászületett evangélikus hipnotizőr markába került. Azok elvitték magukkal Svájcba, a hegyek közé, és tűzokádó keresztényt csináltak belőle. Ezt akarta mondani?

– Nos, talán nem ilyen nyers szavakkal, de magam sem fogalmazhattam volna találóbban. És maga valóban nem vallásos beállítottságú?

– Valóban nem vagyok az.

– Akkor birtokában van a bölcsesség alapjainak. Ez a szegény ember ott van Oxfordban, „olyan boldog, hogy madarat lehetne fogatni vele”, írta nekem, előtte áll az egész élet, kedvére válogathatott a lányok között, igen, ők voltak a gyengéi, miért is ne lettek volna?, erre a második év végére…

– Igen, igen, megkaparintották – szólt közbe Julian. – És tíz évvel azután, hogy a szentséges anglikán egyház felszentelte, az egész vasárnapi gyülekezet szeme láttára tagadta meg hitét. Én, H. K. Lawndsley tiszteletes, felszentelt pap kijelentem, hogy Isten nem létezik. Ámen. Ezt akarta mondani?

Csak nem az apja változatos szexuális életénél és egyéb kicsapongásainál szándékozott Edward Avon hosszan elidőzni, amit bőségesen kitárgyaltak a korabeli szennylapok? Annak mocskos részleteit óhajtotta taglalni, ahogyan az egykor büszke Lawndsley családot egyetlen penny nélkül az utcára tették a lelkészlakból? Azt firtatta volna, hogy az apja idő előtti halálát követően Julian kénytelen volt sutba vágni az egyetemről dédelgetett álmait, és brókerként elhelyezkedni a Cityben, egy távoli bácsikája vállalkozásánál, hogy kifizesse az apja adósságait, és gondoskodjon az anyjáról? Mert ha igen, akkor Julian húsz másodpercen belül lelép.

Edward Avon arckifejezése azonban a szívből jövő együttérzés maszkja volt, nem a pikáns részletek iránti kíváncsiskodásé.

– Maga akkor ott volt, Julian?

– Hol?

– A templomban.

– Amikor történt? Igen, ott voltam. Maga hol volt?

– Bárcsak mellette lehettem volna! Amint értesültem a történtekről – sajnos kissé megkésve –, tüstént levelet írtam neki, felajánlva neki a segítségemet, legyen az bármennyire is inadekvát. Egy baráti kezet és némi pénzt, annyit, amennyi a rendelkezésemre állt.