Nagy Mihály

Nyugaton
kelt a Nap

– részlet –

KALLIGRAM
NINCS Kulturális Alapítvány

A kötet megjelenését a Nemzeti Együttműködési Alap támogatta.

© Nagy Mihály, 2025
ISBN 978 963 468 554 8

Évának, aki magából ajándékoz életet.

Akár te is elmesélhetnéd ezt a történetet.

Ugyanonnan jövünk, ugyanazt tapasztaltuk, csak kicsit másképp, ugyanazt láttuk, csak kicsit máshonnan.

Folyton remegünk, újra és újra és újra, hiszen egyformán átéltük a Kétség nagy rettegését, és a szégyent, ahogy felhevülve kerestük a kiutat. Legfontosabb emlékünk ez a remegés, amelyet magunkba zártunk, mondhatnánk: a remegés mi vagyunk. Mint szökött kalózok ábrázatába a fehéren izzó vasbillog hege, úgy égett bele minden porcikánkba a szégyen. Keressük az okát? Az archét, amivel kezdődött, és mivel kezdet, a legelső és legfőbb, és mivel legfőbb, azért hatalom, uralom és birodalom?

Hagyjuk, megszoktuk már… Most más dolgunk van.

A lényeg az, hogy értesz, értelek, ahogy mondani szokták: az idők kezdete óta úgy ismerjük egymást, mint saját magunkat. Így legalább nem kell mindent töviről hegyire elmesélni, például azt, hogy miért jön létre a világ, meg miért van valami, noha sokkal kevesebb bajjal járna, ha nem lenne semmi, vagy hogy ki volt az első ember. Róla egyébként is elég annyit tudni, hogy éppen olyan lett, mint akármelyikünk, és övé a felelősség, hogy a világban uralkodjék.

Arról sem most kell szólni, hogy az emberek, ha már uralkodnak a világban, miért akarják folyton kijavítani – mert ugye, abban mindenki egyetért, hogy a világ rossz, vagy legalábbis még nem elég jó, magunkhoz nem méltó, ezért javítani kell rajta. Ha a világot ki tudjuk javítani, akkor egymást, vagy akár magunkat ne tudnánk? A nyughatatlan javítási vágy hajt bennünket, és hol küldetésnek, hol a boldogulás keresésének, hol meg elidegeníthetetlen szabadságjognak mondjuk.

Amiről most szó lesz, az más, de talán majd ebből a hiányos meséből is kiderül, hogy miért jutottunk ebbe a mostani, bizonytalan helyzetbe, a dolgok miért történnek éppen így, és miért éppen velünk történnek.

Miről szól a mese? Hát az itt a legnagyobb kérdés, hogy miről szól bármelyik fabula! Sok mindent én sem tudok, és gyakran a szavakat is keresgélem, de talán a végére, együtt, közelebb jutunk a talány megértéséhez.

Kérdezhetnéd, hogy miért kell régi dolgokkal foglalkozni. Emlékezünk és felejtünk, aztán újra emlékezünk és újra felejtünk. Újra és újra, újra és újra. Kell-e egyáltalán bolygatni a múltnak hordalékát? Lehet-e, szabad-e? Egyáltalán, értékesek számunkra az egymásra rakódott üledékrétegek? Vagy inkább veszélyesek? Nem úgy van, hogy az emlékezés halálos sebet ejt? Nem úgy van, hogy a múlt pusztítani tud? Nem lenne jobb végleg magunk mögött hagyni a fájdalmakat?

Torz látomásként újra felrémlenek képzeletünkben a holtnak hitt démonok, amelyek nem lények, de ha nem tudunk válaszolni megjelenésük okára, tébolyult logikájukkal romlásba döntenek. Az idő, bármi legyen is, nem azért rostálja ki azt, ami nem állta meg a helyét, hogy végleg feledésbe merüljön? Hiszen tudjuk, mi magunk is felejtünk. Ebben meg is nyugodhatnánk, ha nem lenne felelősségünk. De mivel gondolkodunk, ezért felelősek is vagyunk.

Szerintem nem azért emlékezünk vagy felejtünk, mert az nekünk jó vagy rossz. Tudni vágyunk, és emlékezni, hogy javíthassunk: nem tudunk nem vágyakozni, nem tudunk nem emlékezni, és nem tudunk nem felejteni. Talán éppen nem látjuk azt, amit magunk mögött hagytunk, de attól az még ott van. Lehetetlen nem emlékezni, és lehetetlen nem felejteni.

Tehát a miértre, paradox módon, a miért a válasz. Minden történetben, aggodalommal vegyes várakozással, kétségbeesetten keressük a választ a miértre. Ennek a várakozásnak az érzése ismerős nekünk, állandóan itt van velünk, úgy hívjuk: remény. Félve reménykedünk, hogy egyszer majd megszabadulunk attól, ami nem jó. Közben a Lehetetlent próbáljuk. Okulunk a magunk kárán, aztán újra, újra, újra meg újra próbálkozunk.

A kérdésre a válasz egyszerű: azért mesélünk történeteket, hogy újabb és újabb, miértekkel kezdődő kérdéseket tehessünk fel. Nem tudjuk nem feltenni ezt a kérdést. Mindig tudni akarjuk, nem csak a kíváncsiság miatt, hogy más miért tett úgy, ahogyan tett. Azért van ez, mert sejtjük, hogy ezt a kérdést előbb-utóbb magunknak is feltesszük, amelyre magunknak kell majd válaszolni. És tartunk attól, hogy ha a történetünk nem tud elmesélésre érdemessé válni, akkor újra a kétség nagy rettegése fog utunkba állni, és elemészt bennünket a kimondhatatlan semmi. Igen ám, de ha eljön az a pillanat, honnan fogjuk tudni, hogyan ítéljük meg a saját történetünket? Mások milyen példaként emlegetik majd? Emlékeznek-e rá egyáltalán? Erről szól a gondolkodás és a felelősség. Folyton javítva készülünk a válaszra.

•

Ugye emlékszel?

Fáradt, öreg, ingerült volt a világ. Gyógyíthatatlanul beteg. Ötezer évesnél is vénebb, több idő gyűlt össze a múltjában, mint amennyi jövője van. Megérett arra, hogy egy mindent felemésztő tűzben elhamvadjon, és vele együtt az állatok, a növényvilág, a hegyek, a mezők, a tengerek, a folyók, majd a levegő, hogy végül a tűz is kialudjék. Csak így tudja átadni a helyét egy jobbnak, újnak, romolhatatlannak.

De előbb még el kellett jönnie valakinek, aki uralma alatt egyesíti a világot, és ura lesz az embernek, aki uralkodik a világban. El kellett jönnie annak, akinek az utca ünneplő sokasága kipirult arccal, felszabadult szívvel kiálthatja: Üdv a mi megváltónknak! Üdv néked, Világ rendjének helyreállítója!

Akkoriban a Nap a Földön járt. Nyugatról indult Kelet felé. Ahogy fáradhatatlanul, és legyőzhetetlenül haladt, bakancsának vasszegekkel sűrűn kivert talpa alatt csikorogtak az út bazaltlapjai. Útja néptelen városok, elhagyott falvak, gyomos szántóföldek, elmocsarasodott csatornák és romba dőlt szentélyek mellett vezetett, amiket nem látogattak már az istenekben csalódott emberek.

Kíséretében már az öregebbek sem emlékeztek arra, hogy valaha tízszer többen éltek errefelé. Az állandó háborúskodások miatt alig volt mit enni, nemhogy drága pénzen áldozati ajándékot vegyenek olyan isteneknek, akik hagyják, hogy az emberek szenvedjenek.

Ebben a beteg világban az évszakok egyre hidegebbek és szárazabbak lettek, a tengerpartokat elöntötte az emelkedő víz. A legelőkön csenevész fű is alig nőtt, a girhes állatok bordáit meg lehetett számolni, tejük elapadt, nem volt szaporulat. Ahol kimerültek a földek, a nélkülöző emberek sokasága nem tudott mást tenni, lakhelyét hátrahagyva, arrafelé vándorolt, ahol úgy tudták, jobb élet vár rájuk.

Egy isten maradt csak, a legfőbb, aki mindent lát, és akit mindenki láthat, aki világosságot és meleget ad, aki növeli a termést, ő az, aki mindennel és mindenkivel törődik. Aurelianus volt az, a győzedelmes császár, legyőzhetetlen, akár a Nap. Amerre ment, az emberek felszabadítóként ünnepelték, amiért visszaállította a világ rendjét. Nyugaton leverte a két Tetricust, apát és fiát, a szakadár galliai tartományok vezéreit, majd a Kárpátok lejtőinél a harcias karpokat, odébb az iráni szarmatákat, a germán vandálokat és jutungokat, és vérbe fojtotta az egyiptomi felkelést.

Meghódította a gazdag és büszke sivatagi királyságot, Palmyrát. Bevonult az ottani napisten templomába, foglyul ejtette az égből lehullott fekete kő képében tisztelt istenséget, szekérre rakatta, és más, mesés zsákmányokkal együtt saját fővárosába, Rómába küldte. Templomot építtetett neki, hogy otthon érezze magát.

Miután a Keletet uralma alá hajtotta, a kétszázhatvanharmadik olimpiai játékok évében, hazafelé vette útját, hogy egy darabig ott időzzék. A polgárok örvendtek, és a szenátoroknak sem voltak különösebb kifogásai, hiszen évtizedekig tartó széthúzás és polgárháborúk után újra egységes lett a Birodalom.

Nem volt már akadály a Róma és Egyiptom közötti úton. Nem fenyegetett az a veszély, hogy Egyiptom gabonája nélkül éhezni fog Róma, és ha nélkülözni kénytelen, akkor lázong, és ha lázong, meginog a hatalom, és ha nincs tekintélye a hatalomnak, mi lesz Rómával és kizárólagos küldetésével? Ha a tenger nem hajózható, akkor fáradságos úton csak a Dráva, Száva, Duna völgyén át lehet eljutni Keletre. Jólét és nyugalom csak úgy lehet, ha Britanniától Egyiptomig, le, egészen a nílusi vízesésekig, egy uralkodó kormányozza a világot.

Az a történet, amelyet most el kell mondanom, alig több, mint negyed százada, ezerhatvanhárom évvel Róma városának alapítása után kezdődött.

I.

Konstantin császár ötödik éve uralkodott már. Kerek évforduló ez, illik megünnepelni, és fogadalmat tenni arra, hogy a következő öt évben is a római nép javára fog munkálkodni.

Augusztus elsején, keddi napon, ami Mars isten napja, és a császáré, hiszen kedden született, egy híres szónok ünnepi beszéddel köszöntötte. A nyugati fővárosban, a szemmel látható erő, a pompa, a gazdagság, a nagy tervek és a fennkölt gondolatok otthonában, a Mosel-parti Trierben, a palota tróntermében gyűltek össze az udvari előkelőségek, a császár barátai, a tartományok és városok követei, mintegy hétszázan.

A középső sorokban ott állt Ossius, a spanyolföldi Kordova püspöke is. Őt patrónusa, Acilius Severus szenátor hívta meg, a császár bizalmas barátja. A püspöknek komoly tekintélye van, különösen azóta, hogy pár éve sikeresen megszervezte az első általános zsinatot Elvira városában, ahol minden hívőre érvényes viselkedési szabályokat állapítottak meg.

Kötelességének tekintette, hogy másokat folyamatosan jóra intsen, és idézzen a regulákból. No nem itt, ahol az ünneplő tömegben a birodalom színe-java gyűlt össze, bár, ami azt illeti, nem árt néha figyelmeztetni az előkelőségeket sem, mert a jólét könnyelműségre csábítja az embert, és eltompítja erkölcsi érzékét. Ott van például a testiség legutálatosabb szokása, a közösülés. Képtelen megszabadulni tőle az emberiség, és a leküzdésében az egyháznak példát kell mutatni. Egy püspök, pap vagy diakónus ne közösüljön! Se a feleségével, se a rabszolgájával, se prostituálttal, se otthon, se máshol, se nővel, se férfival! Akinek – ha történetesen házas – ne legyen gyereke! Ha ennek ellenére mégis lesz gyerekük, az apát meg kell fosztani a tisztségétől. Állandóan csak a szex! Vagy az utazások. Egy püspök ne utazgasson üzleti ügyekben. Bízza a rabszolgájára. Vagy ha mégis halaszthatatlan üzleti ügye van, akkor ne lépje át a tartomány határát! Egy püspöknek a gyülekezetében van a helye. Az egyház nem tud működni, ha nincs otthon a püspöke.

Igaz, igaz, most ő is eljött otthonról, deákjával egy egész hónapig utaztak, hét tartomány határát is átlépték, de ez nem üzleti út. Azon is tűnődött, hogy vajon a mai alkalom profán ünnepnek tekinthető-e, mert ha igen, akkor az általuk hozott szabályok szerint neki három évig nem lenne szabad belépnie a templomba.

Ha a ruháját kölcsönadta volna, és abban jön el valaki, azt már érdemes lenne megvizsgálni. De ez nem az az eset, ő nem adta kölcsön a ruháját, bevonultak ide, és ez nem igazán felvonulás, ebben a teremben áldozati állatot sem fognak leölni. Ez inkább a társadalom egészséges működéséhez szükséges találkozó, amelynek vannak ugyan betartandó rítusai, de ezek be nem tartása nagyobb kárt okozna a közösségnek, mint a betartása. Meg kell adnunk a császárnak, ami a császáré.

Maternustól, Trier és Köln püspökétől, aki ott áll mellette, tudta meg Ossius, hogy miért éppen erre a napra tették az ünnepet: ekkor van a város alapításának évfordulója, és egyben három évszázada, ez a nap a Bosszúálló Mars temploma felszentelésének ünnepe is. A hagyománykövetők számontartják az ilyesmit, de az egyháznak ez lényegtelen, maradi babonaság.

A bosszú említését is tanácsos most kerülni, éppen azért, mert lenne ok, hogy szóba kerüljön. Ugyanis mindenki, aki itt van a teremben, jól emlékszik, hogy tavasszal Konstantin a Rajnához utazott, megtekinteni Kölnben a híd építését, ami a frankok elleni harchoz szükséges. Ekkor apósa, Maximianus, akit udvarában látott vendégül, délre vonult, és a katonák között azt a hírt terjesztette, hogy Konstantin meghalt, újra ő lesz a császár. Kevesen álltak mellé. Győzködte a tiszteket, de azok összesúgtak a háta mögött, hogy Maximianus valamikor félelmetes hírű, tehetséges hadvezér volt, de vénségére teljesen elment az esze. Most álljanak át az oldalára, amikor három hónap múlva esedékes a jubileumi jutalom, amelyet Konstantin ad? A legutolsó légiós katona is öt aranyra számíthat, ami három tehén vagy tizenöt birka ára. Ha csak ennivalót venne rajta valaki, négy évig elég lenne. A tisztek meg minél magasabb rangúak, ennek a sokszorosát kapják, mondjanak le a jutalomról? Mit ad cserébe Maximianus? Ígérget, de a kincstárral nem ő rendelkezik.

Időközben Konstantin apósa nyomába eredt. Maximianus bezárkózott Marseille városába, de ott elfogták. Konstantin állítólag azt tanácsolta neki, hogy legyen öngyilkos, mások szerint gesztusa több volt, mint javaslat. Tény, hogy felakasztva találták, és fia, Maxentius – Konstantin sógora – esküt tett, hogy megbosszulja apja halálát, noha nemrég még apa és fia is egymás ellen harcoltak.

A tágas aulában még helyüket keresték az egymással beszélgető vendégek, amikor a terem végénél felhangzott a harsonaszó. A vendégsereg elhallgatott, és csak a ruhák suhogása hallatszott, ahogy a tömeg egyként hajolt meg az uralkodó előtt.

A császár elfoglalta helyét a terem végében, az apszis közepén elhelyezett márványtrónuson. Jobbjával intett a szertartásmesternek, hogy kezdődhet az ünnepi beszéd. A szónok a trón előtti üresen hagyott sávban állt, a császár felé fordulva, de azért néha a közönséghez is intézett egy-egy mondatot. Nagyjából Ossiusszal egyidős, tekintélyes tanárember, ő eddig nem hallott róla, pedig korábban az udvarban is szolgált, tanítványaiból magas rangú hivatalnokok lettek. Most szülővárosában, a galliai Autunben tanít szónoklattant, azaz nyilván ismeri szakmájának minden csínját-bínját, de azért Ossius nem lelkesedett előre. A rétor szabadkozott is, hogy nem elég tehetséges, és ígérte, beszéde rövid lesz.

Ami a legjobban zavarta Ossiust, az a hízelgés. Már az első mondatban „legszentségesebb császár”-nak szólította az uralkodót, majd ettől kezdve következetesen „istenséged”-nek. Hogy lehet egy embernek a szemébe mondani, hogy ő isten? A szónok ezután rátért arra, hogy milyen istenségektől származik, nevezetesen vér szerint Claudius Gothicus császártól, ami köztudottan nem igaz. Nyilván azért mondja mégis, mert sokan vitatják, hogy Konstantin jogszerűen birtokolja uralkodói címét, ezért hatalmát, apján túl, még vissza kell vezetni az utolsó császárig, aki természetes halállal halt meg. Igen, pontosan most tért rá erre a témára, és azt mondja: „Nem az emberek véletlenszerű megegyezése, és nem is valamilyen szerencse váratlan következménye tett téged császárrá: születéseddel érdemelted ki a hatalmat. Te voltál az, akit az a nagy ember nemzett ifjúsága első virágában, aki császár volt a földön, és isten az égben.”

Ossius egyre kellemetlenebbül érezte magát. Mikor jön már valaki, aki kezében korbáccsal, az udvarból hangos szóval kiűzi a kufárokat? Maternusra pillantott, aki nála jobban ismeri a császári udvart, hogy mit szól a beszédhez. Ő nyugodt arccal figyelt. A határvidéki életmód úgy eldurvította volna érzékeit, hogy nem veszi észre, mi folyik itt? Legyen ő az, aki látványosan keresztet vet, sőt fel is kiált? Nem, nem a mostani pillanat az alkalmas idő. Csak bajt hozna az egyházra. Nem is olyan rég volt, alig hat-hét éve, a császár is tudja, amikor mások így tettek Diocletianus jelenlétében. Ha megtenné, elővennék a régi vádakat. Korlátoznák a szólásszabadságot, felületesen és igaztalanul újra rájuk fognák, hogy egy nagyhangú kisebbség akar zavart kelteni, gúnyt űzve az állami ünnepekből, semmibe véve ezeréves hagyományokat. Kifigurázzák a szent szimbólumokat, akik fölényeskedve magukhoz ragadják a jogot, hogy megmondják, mi a haladás és mi a maradiság. Állampolgárok, de kivonják magukat egyes állampolgári kötelezettségek alól; nem lojálisak, nem hazafiak, nem becsülik a rómaiságot, magukat a törvények fölé helyezik, saját szabályokat alkotnak, és az ötven év polgárháború után nehezen kivívott egységet fenyegetve kiépítik saját rendszerüket és saját igazságszolgáltatásukat a római államon belül. Lenézik mindazt, ami egykoron Rómát naggyá tette. Így indult Diocletianus alatt a Nagy Üldözés, ami még ma sem ért véget. Konstantin csak tudja, ő is ott volt az udvarban, bár ő, akárcsak apja, mindig toleráns volt a keresztényekkel szemben. Most tűrni és szenvedni kell.

Váratlan fordulat! A szónok mégis rátér a császár apósára, de kéri a fenséget, hogy bólintson, ha folytathatja. Folytathatja, és hálátlannak nevezi Maximianust, majd hozzáteszi, hogy Konstantin olyannak született, aki nem is tud kegyetlen lenni, ám Maximianus nem tudta elkerülni sorsát, így önként vetett véget életének.

És amit most mond, az tényleg felülmúl mindent! Hazafelé tartva, a császár betért Apolló szentélyébe, „a világ legszebb templomába”, és ott, amint a szónok mondja: „te, ó, Konstantin, a te Apollódat láttad, akit Victoria kísért, hogy néked babérkoszorúkat nyújtson át, amelyek levelének mindegyike harminc évet jelez előre… és magadat ismerted fel abban, akinek a váteszek isteni dalai megjósolják, hogy őt illeti a teljes világ fölötti uralom.” Vagyis, Konstantin ránézett a napistenre, és látta, hogy az nem más, mint ő maga! Emellett már eltörpül az a jóslat, hogy még százhúsz évig fog élni. Micsoda badarság! Sőt, helyén való úgy fogalmazni, ahogy a nép egyszerű fiai és lányai a lényeget jól megragadó nyelvezettel teszik: ez hülyeség! A hízelgő szónok isteni csodákat talál ki, és ez a hétszáz ember meg bólogat. Mondják, hogy a császár vizionárius vezető. Ennyire azért nem kellene adni alá a lovat. A végén majd nem tud különbséget tenni a képzelete és a valóság között. Ideje lenne már véget vetni az ostoba maradi meséknek, hogy a császár egyszerre Nap meg Apolló, azaz ő maga az Igazság fénye, és csak övé lehet a győzelem, vagy hogy a többi császár Jupiter és Herkules, és még ki tudja mi minden. Az igazság nem embertől ered!

A Nappal, ugye, az a baj, hogy néha túl sokat süt, néha meg túl keveset. Az igaz, hogy úgy hatvan évvel ezelőtt hirtelen hidegre és aszályosra fordult az időjárás, ami a közelmúltig tartott, és az is igaz, hogy amióta Konstantin uralkodik, elkezdett javulni, és a termés is bővebb. De hogy ez azért lenne, mert ő a Nap, és ő lenne az időjárás ura, azt csak a legmaradibb ostobák gondolják, hiszen köztudott – Pál apostol is úgy tanított bennünket –, a mindenség ura, Isten az, aki a növekedést adja. Ha hazamegy, ír is egy levelet a püspöktársainak, és megkérdezi, meddig lehet elmenni abban, hogy megadják a császárnak, ami a császáré. Különösen kíváncsi lesz a szent életű Reticius véleményére, hiszen éppen ő Autun püspöke. Derék, jámbor ember. Szeret írni, és jól ír, kicsit túl sokat is, pedig Pál apostol úgy tartotta, nem egészséges a túl sok kutatás. Amúgy, sajnos, túl elnéző is. Náluk, például, lehet gyertyát gyújtani a temetőben. Babonaság! Aki Kordovában ilyet tesz, az be nem teheti többé a lábát a templomba!

Ossius alig tudta magában tartani háborgó gondolatait. Elhatározta, hogy rögtön az ünnepség után, megkérdezi Maternust és Marinust Arles-ból. Láthatták, mi folyik itt. Meddig nézzék tétlenül, hogy az uralkodót, akitől a birodalom minden alattvalójának jóléte függ, gátlástalan, talpnyaló udvaroncok zavaros ideológiákkal megtévesztik?

Egyébként Marinus tegnap mesélte, hogy tisztek mentek hozzá megkérdezni, mitévők legyenek. Ugyanis egyre több katonájuk, arra hivatkozva, hogy semmiképpen sem akarják megszegni a „Ne ölj!” isteni parancsot, nem hajlandók megtanulni a fegyverek használatát, és egyszerűen kézbe sem veszik azokat. A tisztek panaszkodnak, hogy a közlegényeket nem tudják kiképezni. Oda a tekintélyük, aggódnak, mi lesz így a hadsereggel. Ossius felháborodott. Mindig is azon volt, hogy az ilyesmit szabályozni kell. A katona nem azért szolgál, hogy öljön, hanem azért, hogy harcoljon és győzzön! Hogyan lehet Krisztus katonája az, aki nem harcol az igazságért, és nem akar győzni? Aki nem igazi katona, azt úgy hívják: pogány! Pogányoknak semmi keresnivalója Krisztus milíciájában. Az ilyeneket ki kell közösíteni!

Közben figyelemmel követte a szónok beszédét. Lám, a szög csak kibújik a zsákból, mert kibökte, hogy miért magasztalja a császárt. Autunben a templomokat, a főteret és a városfalakat újjá kellene építeni, amihez császári adományt vár. Ezen felül a császár figyelmébe ajánlja fiait, mind az ötöt! Ossius felindultan állapította meg, hogy a szónok egyetlen dologban mondott igazat: azt ígérte, hogy beszéde rövid lesz, és valóban nem is tartott tovább fél óránál. Nos, ha a híres autuni szónokiskola jeles képviselője ennyire képes, akkor a fél óra még sok is! Ha egyszer ő beszélne a császár előtt, egészen mást mondana.

– Hol itt a fennkölt eszme? Csak az a cél, hogy a császár látogassa meg városát, de az erszényét se hagyja otthon? – súgta oda Maternusnak.

A szónok szándéka szerint beszéde a fülnek kellemes, mondanivalója megszilárdítja a császár tekintélyét. De elég-e ennyi? Hol volt szó benne arról, hogy a császár alattvalói hogyan jutnak egyről a kettőre, általában a római világ számára hogyan lesz előremenetel? Mi van a közös tennivalókkal? Mi jelenti ma a progressziót? A szónok nem lát megoldandó feladatokat, csak szülővárosa fejlesztését?

Hol van az ünnepi beszéd emelkedett stílusa? Hol van a köz java, a harácsolás szellemével szemben? Azt várja a szónok, hogy izzadságban született elméletét a hatalom felkarolja, és a szerzőt, valamint fiait és hozzátartozóit, mint akik értik, mire van most szükség, hivatallal jutalmazza?

A művelt szenátorok is megmosolyogták a beszédíró görcsös igyekezetét. Olyan családfát fabrikált a császárnak, ami összesen két generációra, legfeljebb is csak száz évre nyúlik vissza? És ráadásul nem is közvetlenül Claudiustól, a gótok legyőzőjétől, hanem annak kitalált öccsétől származna? „Hogyan nézhetnek ennyire ostobának bennünket? Vagyunk jó néhányan a teremben, akik személyesen ismertük Claudiust. Tudjuk, hogy nem volt Crispus nevű öccse.” A császár felmenői nemhogy nem voltak a gótok legyőzői, hanem a nagyapját, a derék vidéki középbirtokost éppen a gótok ölték meg. A szónok az unoka helyett így akar történelmi igazságot szolgáltatni? Az alkotói szabadság ezt megengedi. Vannak más mesék is, hogy a nagyapja egy bizonyos Eutropius lett volna. Az aztán már tényleg a képzelőerő hiányát mutatja, ha valaki a császár anyósának nevéből kreál nagyapát! Szegény ember vízzel főz.

A beszéd a császár tetszését sem nyerte el, de hagyta: csak egy ünnepi beszéd a sok közül. A szónokok nagy meseköltők. Ismerik az emberek nyelvét, tudják, mi kell nekik. Ha egyes alattvalók ilyennek látják őt, hát legyen. A nép ajkán új mesék születnek majd, amelyek kiszínezik az egyszerű történetet. Egy dologra figyelt csak: arra, hogy a beszédben kinek a kezében van a hatalom és kinek van igaza. A szónok erre figyelt, és szerinte, minden körülményt figyelembe véve, ezek egyedül őt, Konstantint illetik, senki mást.

A császár, az állítólag vele történt csoda előadását hízelgőnek tartotta. De meddig hallatszik egy szónok hangja? Néhány száz ember hallotta a beszédet, közülük hányan fogják továbbmondani, és hányan hiszik el? Ez így nem hatékony.

Öreg fejjel szívesen szórakoztatja majd ő is a társaságot a vele megtörtént csodák elmesélésével. Művelt közönsége, a fenségnek kijáró hódolattal végighallgatja, jót mulat, itt-ott még tódít is rajta, és a meséket a nagyot mondó katona tipikus történetei közé sorolja, bár azt ők is elismerik, hogy a modell nagyobb szakmaisággal történő továbbfejlesztésén érdemes gondolkodni. A katonaviseltek meghányják-vetik majd, hogy vajon a mesékben hallott szokatlan jelenségek újszerű hadifortélyként mennyire válnának be.

Ám Konstantin most még fiatal. Illetve nem is olyan nagyon. Harmincnyolc éves múlt. Ilyen idős korában Nagy Sándor már meghódította a fél világot, Perzsiát is beleértve, és már meg is halt. Ő meg azzal van elfoglalva, hogy egyesítse azt a birodalmat, amely nemrég egységes volt. Sürget az idő, és a dolgát még nem végezte el. Ki tudja, az ember sorsának láthatatlan fonalát gombolyító Párkák – legyenek bárhol is, ha vannak egyáltalán –, guzsalyán mikor fogy el a kóc, és szakad vége evilági sorsának?

•

Konstantin nyugtalankodott. Nyugtalansága nem olyan volt, mint a legtöbb emberé, aki néha kizökken a megszokott kerékvágásból, majd hamarosan újra megnyugszik, teljesen más, mint a hétköznapok zaklatott viselkedése. Hétköznapi értelemben ő nagyon is tudott nyugodt, nevéhez és szerepéhez méltón szilárd lenni. A nyugtalanság nem a stílusa volt, amit a rendelkezésére álló készletből, mint ízléséhez legközelebb állót, kiválasztott; nem is valamely nagyszerű előkép iránti tiszteletből behódolva próbált hozzá hasonulni; nem is divat, amelyből nem illik kimaradni; találóbb lenne úgy fogalmazni, hogy ami belőle emberi volt, az a nyughatatlan kiútkeresés. Állandó társa volt a nyugtalanság és a kétség, ami folyamatosan feladatot adott számára. Tennivaló volt bőven, hiszen a világ állandóan azt üzente, nem méltó arra, hogy benne helye legyen, így tehát a világ lett a megoldandó feladat, amiben neki méltó helye kell, hogy legyen. A világnak tudomásul kell vennie, hogy ő nem alábbvaló apjánál, és fia, Crispus sem.

Apja, anyja egy nyugtalan korszakba született bele, és nyugtalan világban nőtt fel. Neki mint legfőbb hadvezérnek és államférfinek azon kellett törnie magát, hogy másoknak nyugalmat hozzon, miközben őt környezete folyton figyelmeztette származásából adódó alkalmatlanságára. Konstantinnak nem jutott osztályrészül a nyugalom. Ebben az elemben neki meg kellett tanulnia életben maradni úgy, hogy mindig újabb és újabb akadály állta útját. Vágyott a végérvényességre, de eddig csak ideiglenességekkel találkozott.

Nyugtalanságának táptalajából koncepciók, tervek, programok sarjadzottak ki, ami gondolkodni- és tennivalót adott nemcsak neki, hanem a hadaknak, a megvalósult programok pedig beszéd- és vitatémát, továbbá viszonyulási alkalmat a birodalom alattvalóinak.

Konstantin túl volt már a sokféle megszégyenülésen, a nagy kiábrándulásokon és csalódásokon. Tudta: addig élhet, amíg hatalma van, és addig lehet hatalma, amíg él. Sokaknak áll az útjában. Néhai apja társuralkodójának, Galeriusnak jobb lenne, ha ő nem élne. És apja legnagyobb tekintélyű kollégája, Diocletianus? Annyira leépült, hogy talán nem is érti, mi történik körülötte. A hatalom többi birtokosa közül a sógora, Maxentius egyértelműen ellene fordult. Licinius még nem, de az is csak idő kérdése. És ott vannak még a féltestvérei is. Akárhogyan is, ő nem akar meghalni. Élni fog, akármilyen módon.

•

Ossius püspök másnap virradat előtt, kedvetlenül ébredt. Ő, aki mindig nagyra becsülte a hatékonyságot, különbséget tudott tenni eredményesség és hatásosság között. Azt latolgatta, hogy egyáltalán érdemes volt-e kereken egy hónapig utazniuk a tegnapi ünnepség miatt. Egyértelműen nem, de a meghívást nem illik visszautasítani, és az, hogy személyesen tudott találkozni és eszmét cserélni több fontos egyházi vezetővel, mégis inkább arra sarkallta, hogy összességében pozitívan értékelje útjukat, mely eredményes volt, mert eleget tettek a meghívásnak, ápolta a kapcsolatokat, ami jót tesz a hálózatosodásnak, mert érzik az egyházi vezetőket összetartó kohéziót, de nem tudta volna megmondani, hogy mindez járt-e tartós hatással.

Végre indulhatnak haza. Utasította deákját, Ignácot, a mindig komoly, készséges és fegyelmezett diakónust, csomagoljon össze, amíg ő elmegy patrónusához, Acilius szenátorhoz a reggeli félfogadásra, hogy köszönetet mondjon a meghívásért, és szóba hozzon néhány aktuális ügyet. Arra számított, hogy hamar visszaér, mert rangja miatt az elsők között fogják beengedni Aciliushoz.

•

Konstantin császár mindig korán kelt. Éjszakai pihenését a katonai őrségváltások ritmusához igazította. Együtt akart feküdni és kelni őrt álló katonáival. Azt mondta, ő a legfőbb őrparancsnok, akinek ügyelnie kell a világ rendjére. Ha tehette, többnyire első őrségváltás után pihent le, aztán éjfélkor első álmából magától ébredt. Ilyenkor vagy ellenőrizte az ügyeletben lévőket, vagy felolvastatott, vagy magához rendelte valamelyik tudóst, és őt ostromolta kérdéseivel. Aztán megint ledőlt egy kicsit. Apjától tanulta, hogyan kell kipihennie magát rövid idő alatt. Ő katonás tömörséggel csak annyit mondott neki nevetve: „Fiam! Hamar, sokat!”

Második álmából a negyedik őrségváltás előtt, pitymallatkor ébredt. Számára ekkor indult a nap. Még gyerekkorában, apja mellett, a hadjáratokon figyelte meg, hogy reggel, ébredés után, de még étkezés előtt szoktak új gondolatok eszébe jutni. Mintha esze alvás közben csendben dolgozna az őt foglalkoztató kérdéseken. Ezeknek a csapongó hajnali gondolatoknak a témája kivétel nélkül egy-egy éppenhogy észrevett veszély volt. „Anyámat egyszer, még Iulia birtokán, majdnem felöklelte a bika, de ő nem vesztette el a fejét, tudta, hogyan fékezze meg. Mi lett volna velünk, ha nyomorékká válik?” Vagy: „Amikor apámmal a Rajnánál harcoltunk, megcsúszott a lovam, és leestem a nyeregből. Csontom nem törött, mert tudtam, hogyan kell esni.” Vagy: „Kis híján nem voltam ott apám halálos ágya mellett Yorkban. Kevésen múlt, hogy el tudtam menekülni Galerius udvarából. Mi lett volna, ha nem veszem észre a rám leselkedő veszélyt? Végem lett volna.” Vagy: „Apósom, Maximianus, nemrég meg akarta szerezni nehezen kivívott hatalmamat. Mi lett volna, ha nem gyanakszom rá? A tanulság: ébernek kell lenni.”

A reggelt sétával kezdte, amit helyesebb lett volna inkább gyaloglásnak nevezni. Ha kevés ideje volt, akkor csak a palota kertjébe ment, ha több, akkor kijjebb, a szépen nyírt sövényekkel szegélyezett pályára, ahol a lovával is szokott gyakorolni. Néha versenyfutásra invitálta a kísérőit. Sohasem volt egyedül, de csak legközelebbi barátait tüntette ki azzal, hogy odarendelte őket. Ilyenkor csak két testőr volt vele, akik néhány lépés távolságból követték őket. Rövid, félórás beszélgetés volt a szabadban, mindenki kötöttségek nélkül elmondhatta ötleteit. Amiről beszéltek, annak csak a fejekben maradt nyoma, nem volt jegyző, aki rögzítette volna az elhangzottak lényegét.

Séta után borotválkozott, gyakran saját maga, hogy ki ne jöjjön a gyakorlatból; arcát hideg vízzel megmosta, vizes törölközővel átdörzsölte testét, és tiszta inget vett. Egyetlen dologból nem engedett: a fodrásznak ott kellett lennie, hogy megigazítsa frizuráját. Nem tűrte, hogy a haja szanaszét álljon. Hullámos fürtjeit úgy kellett elrendezni, hogy kicsit a homlokába lógjanak, barkóját úgy kellett igazítani, hogy a fülét szabadon hagyja, tarkójára simuló haját is kicsit hosszabbra hagyta annál, mint ahogy azt általában a katonák viselték. A fodrász a frizurát egy kevés kecskefaggyú és bükkfahamu keverékéből álló, saját fejlesztésű hajfénnyel rögzítette.

A reggeli egyszerű volt: három tükörtojás három szelet sonkával és egy kis cipóval, amire vizet ivott, és kezdődhetett a szokásos kihallgatások sora. A reggeli gondolatok egész napra adtak neki munkát.

•

A szónoki köszöntő utáni reggelre a vele egyidős Aciliust rendelte magához, szigorúan meghagyva neki, hogy indulás előtt ne egyen. Az emésztés elvonja az ember figyelmét, és nem tud összpontosítani.

Aciliusnak is lehetett bármiről beszélni, egyetlen dolgot kivéve: a Konstantin származásából adódó legitimációs vitát, pedig jelenleg ez volt a világ legfontosabb jogi kérdése, ugyanis a már leköszönt, de tekintélyes Diocletianus és a hivatalban lévő Galerius császár egyszerűen törvénytelennek tekintette Konstantint. Az ügyet általánosságban lehetett csak szóba hozni, mintha olyan probléma lenne, amely nem csak Konstantin személyét érinti, körülírva, például úgy, hogy „utódlási kérdések”, vagy „a hatalom megosztásának és gyakorlásának körülményei”.

Amit Konstantin soha nem említett, de állandóan nyomasztotta, hogy neki csak egy fia van, Crispus, ráadásul mint őt, azt is gúnyolják lankadatlanul. Zabigyerek nem lehet császár. Három éve újra házas, és az asszonynak mégsem akar fia születni. Ki másra hagyhatná uralmát, mint Crispusra? Tilos volt elkészíteni a horoszkópját, és életben maradási esélyeit csak ő mérlegelhette. Meg volt győződve arról, hogy üldözik, többen a halálát akarják, ami igaz is volt.

A beszélgetést, mint mindig, Konstantin kezdte:

– Mintha malomjátékot játszanánk. Mindenki el akarja vágni a másik útját, hogy sarokba szorulva mozdulni se tudjon. Most Maximianus lekerült a tábláról, de ott van még Maxentius, aki bitorolja a hatalmat, és persze Galerius.

Majd ironikusan hozzátette:

– Akkor leginkább átlátható a helyzet, ha nincs ellenfél a táblán.

Konstantin a világra úgy tekintett, mintha az ő kiterjesztett teste lenne, és neki ügyelnie kell arra, hogy hova lép, ki van mellette, mi van a háta mögött, és hova szegezi tekintetét. Ennek a testnek ő érti a gondolatait, és az az alak az ő fejével gondolkodik.

A császár egészen belemelegedett a mondandójába. Megállt, és hogy még érthetőbbé tegye, mi jár a fejében, letört egy ágat, és rajzolni kezdett az ösvény frissen gereblyézett földjére. Húzott egy függőleges vonalat.

– A világ egyetlen hatalmas test, mint ez itt: egy ember összezárt lábakkal szilárdan áll.

A vonal felső végére keresztbe húzott egy másikat.

– Ezek a test kinyújtott karjai. Ami a legfontosabb, az a fej – kört rajzolt oda, ahol a két vonal T-betű formájában találkozott. A fej túl kicsire sikeredett, nem volt vele elégedett, és egy nagyobb kört húzott köréje.

– A világ feje nem más, mint Róma és a birodalma. A természet tanít bennünket arra, hogy az egészséges testnek egyetlen feje van, a gyakorlat pedig arra, hogy a test nem lehet egészséges, ha a fej összevissza gondolkodik.

Konstantin már gyerekkorában megtanulta, hogy a jó hadvezérnek nem csak tudnia, de éreznie kell, hogy hol van a seregtest arcvonala, oldala, háta, és hol van a fő, amely a főhadiszálláson mindent ellenőriz és irányít. A sereg teste az ő teste. Neki a csatákban a metafora nem a világ leképezése, hanem annak valósága, ahol ténylegesen is szembe kerül egymással a két fél, és arra törekszik, hogy a másik oldalát átkarolja, majd hátba döfje.

– Egy test, egy fej, egységes gondolkodás: ebből áll a világ egészsége. Ki az, aki a vállán hordozza Rómának, a birodalomnak, és ennek az egész világnak a gondjait, ki az, aki egységesen gondolkodik Rómáról és a világról?

– A császár hivatott erre, aki hatalmat is kapott ahhoz, hogy a világ gondjait megoldja – felelte Acilius. Nézte, ahogy a császár vonalakat karcol a földre, ami jellé áll össze, jelentése azonban többféle is lehet, attól függően, hogy ki néz rá. Ők most itt, ketten, azt mondják, ez a birodalom képe, ami az egész világra kiterjed, és aminek emberi alakja van. A katonák győzelmi trófeát láthatnak benne, ugyanakkor olyan, mint az egyiptomi ankh, az élet jele, amit a Nap ajándékoz az embereknek, vagy egy görög Tau betű alakú kereszt fölött lévő glóriás fő. Gyermekrajznak is egyszerű, ámbár kezdetlegességében is kifejező az ábra, olyan, amit a katonák hirtelenjében vetnek oda, ha valamit el akarnak magyarázni a terepen.

A jelből a császár akaratától függetlenül máris olyan jelkép lett, amelyet egyelőre csak Acilius ért, és ami kellően többértelmű ahhoz, hogy mindenki azt lássa benne, amit a jövőtől és a császártól remél. „Ha megértjük, hogy milyen szándékai vannak a császárnak, akkor csak jel, ha ezt állandó emlékeztető jelvényként használná is, akkor már szimbólum lenne. Akárhogyan is, de ennek az egységes, új birodalomnak a lényegét egy emberalak jeleníti meg” – fogant meg Acilius elméjében egy terv.

– A császárt a hadsereg választja – folytatta Konstantin. – Ez az az eszme, amelyen nem lehet változtatni. Ha csak két császár lenne, azok is két hadseregnek parancsolnának, amelyek bevethetők egymás ellen, és az polgárháborúhoz vezet. De most négy császár van, és Maxentius is annak tartja magát. Diocletianus próbálkozott a rangidős császár intézményével. Az csak addig jó, amíg a rangidős egészséges, vagy nincs kihívója. Vagy ha egészséges, de visszavonul, bármikor visszatérhet, és új császárt nevezhet ki. A megoldás: egy birodalom, egy hadsereg, egy test, egy fej, egy császár. A kérdés az, hogyan lehet egységesíteni Róma több részre szakadásra hajlamos uralmi területét.

– Britannia sziget – kezdte válaszát Acilius. – Bárki kormányozza, ott van előtte a kísértés, hogy önálló utat járjon. Jól tudjuk, több példa van erre. Miután atyáddal rendet csináltatok, azóta ott nyugodt a légkör. Galliával hasonló a helyzet: jól meg tud lenni Róma nélkül is. Az önállósodás háborút jelent. Viszont az emberek belefáradtak a történelem megpróbáltatásaiba. Egy új Traianusra várnak. Ő erős, erényes és bölcs volt, uralkodása idején volt legnagyobb a birodalom. Győztesen bevonult a perzsák fővárosába, birodalmához csatolta Örményországot, Mezopotámiát és Asszíriát, meghódította a nabateusok királyságát, újjáépítette Rómát. Meghódította Dáciát, mi, az utódai, néhány évtizede feladtuk, és most azt figyeljük, hogy az oda benyomult népek nem törnek-e ránk. Az emberek várják azt, aki Traianushoz hasonlóan újra naggyá teszi Róma nevét – mondta Acilius.

– Csak várják, vagy tenni is akarnak érte? Róma jólétéhez háborút kell viselni. Akarnak-e katonáskodni, akarnak-e adót fizetni? Vagy azt mondják: „A császár teremtsen jólétet békében!” – kérdezte Konstantin.

– Aki tud lelkesítő célt kitűzni eléjük, azt követik. A munka, amelyet Diocletianus elkezdett és atyád folytatott, még nincs befejezve. Jól látod: ha egynél több vezetője van a birodalomnak, akkor az több részre bomolhat, vagy ha az egyik erősebb, a másikra rá akarja kényszeríteni akaratát. Az összecsapás lehetősége mindig fennáll.

Továbbmentek. A császár folytatta beszédét az ember alakú világbirodalomról:

– A hátország rendben van. Ha kelet felé nézek, baloldalt a germánokkal meg tudok egyezni. Jobbra, Maxentius sógorommal már nem tudunk összeférni. Szemben Galerius, és kettőnk között Licinius. Vele egyelőre jó a viszonyunk. Galeriusszal még kevésbé tudunk összeférni, mint Maxentiusszal. Kérdés, hogy Liciniusszal hosszabb távon is megmarad-e a béke. Ha a nővéremet feleségül adnám hozzá, azzal a világ számára nyilvánvaló lenne, hogy jóban vagyunk. Legelőször Maxentius ügyét kell megoldani. Az ő vezénylete alá száznyolcvannyolcezer katona tartozik. Én a meglévő állományból legfeljebb kilencvennyolcezret tudnék ellene felvonultatni. Nagyobb hadra lesz szükség, rengeteg katonára, fegyverre és rengeteg pénzre. Csoda kell hozzá, hogy mindezt előteremtsük!

Amikor Konstantin katonát és hadat említett, akkor nem csak azokra utalt, akik csatában fegyverrel megütköznek az ellenséggel. Elképzelése egyszerű és közérthető volt: mindenki katona, aki a köz érdekében fáradozik. Ami közügy, az hadügy. Mint legfőbb hadvezérnek és császárnak, a városi szint fölött minden közügy a feladat- és hatáskörébe tartozott.

Hogy feladatait ellássa, három seregtest állt rendelkezésére: a palotaszolgálat hada, vagyis az udvar teljes személyzete; a hivatali szolgálat, a százháromból huszonhat tartomány hivatalnokainak hada; és végül a fegyveres katonai szolgálatot ellátók hada. Utóbbiak azok, akiket az egyszerű emberek általában katonának tekintenek. A három hadban szolgálók a császárnak vannak alárendelve, és bárhol is tartózkodjék a császár, ott van a főparancsnokság. A császári udvar katonai tábor és főparancsnokság.

A kérdés, amely gyakran foglalkoztatta, az volt: bár fegyverekkel és hivatalnokokkal tud békét teremteni, el tudja dönteni, hogy mi az igazság, de ki fogja meggyőzni az embereket, hogy neki van igaza? Honnan fogják tudni, hogy csak neki lehet igaza, mert az Igazság az ő oldalán áll?

Mint hadvezér és kivételes államférfi, tisztán látta, hogy a haderő rendszere mélységben nem eléggé tagolt. A tartományi hivatali szint alatt és az uralmi területének határain túl hiányzik egy negyedik és egy ötödik had.

– Ha sikerül legyőzni Maxentiust – vette át a szót Acilius –, akkor a tisztikart ugyan le kell cserélni, de a katonákat besorozhatod a te seregedbe. Így nagyjából háromszázezerre nőne a hadsereged, amiből százhúszezer gyalogost és tízezer lovast hadjáratra lehet mozgósítani. A meglévő huszonhat tartományhoz húsz másikat nyersz a gazdag Africával és Szicíliával együtt, így az adó a te kincstáradba folyik be. Ezzel megnyílik majd számodra az út a hét pannoniai tartomány felé. Maxentius most nagyszabású építkezéseket folytat. Be akarja bizonyítani, hogy ő lesz az, aki visszaadja Róma nagyságát. Nem véletlenül adta fiának a Romulus nevet. Meg kell néznünk, hogy Maxentius hátországában mit lehet tenni – folytatta Acilius. – Ami a csodát illeti, abból néhány sosem árt, de had nélkül nem sokat érnek.

– A nyári események óta a mi hátországunk is újra nyugtalanít. Bármilyen hangulatkeltés, rendzavarás lekötné az erőinket – elmélkedett hangosan Konstantin, majd hirtelen megkérdezte:

– Kinek mondanak engem az emberek? Minek szeretnének látni? Mit várnak tőlem? Mennyire támogatnak?

– Az emberek jótevőjüknek mondanak, mert látják törődésedet és jóindulatodat, de még várnak. Várják, hogy ki oldja meg ezt a bonyolult helyzetet. London népe a Megváltó Eljövetelét látta atyád bevonulásában, személyében pedig az örök világosság helyreállítóját. Nemrég történt, ott voltunk mellette. Az emberek benned is láthatnák megszabadítójukat. Beszélek Lactantius mesterrel, és azonnal tájékoztatlak, hogy mire jutottunk.

Majd folytatta:

– Ami a pénzt illeti, a hispániai gabona, olaj és bor jól jövedelmez. Galliában szintén a bor, a len és kender után lehet bevételhez jutni. A nagybirtokosokat meg tudom győzni, hogy adjanak előleget.

Acilius nem a levegőbe beszélt. Ő lesz az, aki hatalmas vagyonából, elsőként, sok pénzt fog kölcsönözni. Szó sincs arról, hogy kamatot számolna fel. Egyszerűen az a tény, hogy ő a császár barátja, tudást és befolyást ad, ami értékesebb a kamatnál. A császár nem hálátlan, de a vállalkozás nem kockázatmentes. Azon kell lennie, hogy a kockázatokat elkerüljék, és erre neki van tapasztalata. Folytatta:

– A pénzveréshez fém kell. A fémtartalékok nagyobb részt épületek tetején, köztéri szobrokban vannak. A templomok kincstáraiban rengeteg nemesfém gyűlt össze. Azokat az isteneknek ajánlották fel, ezért nem tartoznak a világi jog hatálya alá.

– Egészen addig, amíg az istenek hatalma létezik – fűzte hozzá a császár. – Hatalmuk pedig addig van, amíg az emberek tisztelik őket.

– Óriási mennyiségű építőanyag is tartozik az isteni jog alá, templomok, szentélyek, fogadalmi oltárok, temetők. Tekintélyes része kváderkő, amelyet könnyen el lehet bontani és szállítani, a többi pedig összetörve alapok építésére vagy mészégetésre alkalmas. Mindez kéznél van. Felhasználásuk az erődépítésekhez gyorsabb, mintha kőbányákból kellene szállítani. Ráadásul a bányaműveléshez kényszermunkásokra lenne szükség, viszont az épületbontásokhoz a katonaságot is be lehet vetni.

Majd így folytatta:

– Ha a pénzügyekben takarékoskodni akarunk, akkor számíthatunk a keresztény közösségekre. Ott nincsenek költséges áldozati ajándékok és pazarló ünnepek. Ami bevételük van, azt az elesettekre, szegényekre, árvákra fordítják. A kincstárból kapott kevés támogatásból jótékonykodnak, terhet vesznek le rólunk.

Aciliust tovább foglalkoztatta a császár hevenyészett rajza, komoly lehetőséget fedezett fel benne. Ez az ő alkotása, érti és tudja, hogy mit akart kifejezni. Mi más lenne alkalmasabb az új ideológia képi megjelenítésére, mint az, amit a császár vázolt fel? Mi lehetne más, amit jogarként kezében tart, vagy vállára emel, mint egy szimbólum, ami uralmának jogosságára figyelmeztet?

– Az emberek várják a békét, várják a birodalom egységét. A helyzet pedig rád várt, hogy felismerd a hiányzó megoldást! A hiányzó megoldás személyesen te vagy! Az embereknek te tudod elhozni a Nagy Békét!

•

Ossius rövid előszobai várakozás után az elsők között jutott be Acilius fogadótermébe. Megköszönte a meghívást, és rögtön rátért a tegnapi ünnepség értékelésére.

– A szónok szívességet kért, amiért egy másik szívességgel előre fizetett – mentegette Acilius a beszédet tartó rétort. – Ő csak javaslatot tett arra, hogy mit várjon el a császár híveitől, hogy milyennek lássák őt. A császár el fog menni Autunbe, meg fogja vizsgálni a város anyagi helyzetét, el fogja engedni az adótartozásukat, utasítani fogja a kincstárt, hogy folyósítsák az építkezésekre kért pénzt. A költségvetésnek nem bevételei, hanem kiadási lesznek. Autun szónokai és tanítványaik Konstantin nevét fogják dicsérni, és azt fogják hirdetni, hogy ő méltó utóda Claudius Gothicusnak. Nem azért uralkodik, mert megszerezte magának a hatalmat, hanem azért, mert a Legfőbb Létező, aki mindenre gondot visel, erre őt választotta ki. Igazuk is lesz, különösen akkor, ha a császár is a Legfőbb Létezőt választja. A császárnak szüksége van az ilyen ünnepekre, mert beszédtémát ad az embereknek. Lám, te is azt teszed: elgondolkodtál a tegnapi szónoklaton, és beszélsz róla!

Ossius nem akart visszaélni a helyzettel, és túlzottan feltartani patrónusát, így a lényegre tért:

– Mint régi bőkezű támogatónknak, bátorkodom elmondani legújabb gondunkat. Gyülekezetünk tagjainak száma örvendetesen nő, szükség lenne rá, hogy templomunk elé egy újabb csarnokot építsünk. A kevéske pénz, amelyet az alamizsnaosztás mellett félre tudunk tenni, erre nem elég.

– Szomorúan mondom, hogy idén és a következő években úgy látom, pénzt nem tudok adni. Fuvarral, munkaerővel, épületfával, meg ami megterem a birtokaimon, tudlak támogatni. Más adakozót sem tudok a figyelmedbe ajánlani – hűtötte le a püspök várakozásait Acilius, de azt nem említette, hogy a császárnak nagyobb szüksége van a pénzére. Kicsit elmerengett, majd hozzátette:

– Add elő a császárnak kérésedet!

Ossius elkedvetlenedett. Hónapokba is telhet, mire sor kerül rá a kihallgatáson. Aztán ha a császár útra kelne, akkor utána kell menni, és várni, hogy mikor szólítják. Akár egy évbe is beletelhet. Gyorsítani lehetne, ha az eunuchoknak kenőpénzt adna, de arról szó sem lehet, nincs is miből. Meg aztán nem fiatal már az ilyesmihez, elmúlt ötvennégy. Ilyenkor kezd romlani az ember látása és tompulni minden képessége.

– Hosszasan vagyok távol a gyülekezettől, ideje visszatérnem. A pásztor nem hagyhatja magára a nyáját – szabadkozott a püspök.

– A delelő utáni órában gyere a palotához. Még ma tudsz beszélni a császárral – válaszolta magabiztosan Acilius.

Ossius megköszönte patrónusa segítségét, és távozott. Az előcsarnokban odaszólt a kint várakozó Ignácnak:

– Ma nem utazunk. Menj ki a városkapuhoz, mondd le a fuvart. Tudakold meg, hogy holnap megy-e kocsi Lyon felé. Aztán vedd elő a díszruhámat!

•

A palota bejáratánál szolgálatban levő őrök már tudtak a püspök érkezéséről, és egy küldönccel a trónteremhez irányították. A püspök érdeklődött:

– Tudod, kik lesznek még ott? – kérdezte az őrparancsnoktól, még mielőtt elindultak volna.

– Csak azt az utasítást kaptam, hogy ha megérkezel, küldjelek a trónteremhez.

A küldönc sem tudott semmit.

A palota előtti zárt tér, amely tegnap tele volt vendégekkel, és az oszlopcsarnokok is, most kongtak az ürességtől.

Ignác bámulta a palota belső udvarait. Tegnap a kísérőket csak a kapuig engedték, ott kellett várakozniuk. A trónterem előcsarnokának bronzajtaja döngve nyílt ki előttük, és a püspök legnagyobb meglepetésére az előcsarnokban sem volt senki. Jó jel, nem lesz várakozás. Ignác csak eddig kísérhette.

– Vigyázz a táskámra! – nyújtotta oda válláról leemelt tarisznyáját, gyakorlott mozdulattal, oda sem nézve, a püspök.

Ignác sohasem lázadozott a táskahordozói és ládaőri szerep miatt. Ő fontos munkatársa a püspöknek, rengeteget kell tanulnia, és Ossiustól lehet is. Sok püspök szintén táskahordozóként kezdte pályáját.

Ossius meg sem állt, a küldönc egyenesen a terem végéhez kísérte, ahol az apszisban, alacsony emelvényen, a császár márványtrónusa áll. Legalább száz lépést is megtettek, mire végigértek a termen. Az egymás fölött két sorban végigfutó ablakok fehéren izzottak, rajtuk vastag sugarakban áradt be a koradélutáni napfény. Kopogó lépteik visszhangoztak a bíbor, sárga, szürke, zöld, porfír- és márványlapokkal burkolt falakon. Most, hogy a terem üres volt, a vastag, sűrű csend is mintha méltatlankodva állt volna ellent, hogy illetéktelenek megzavarják. Itt minden arra figyelmeztette, hogy milyen apró és jelentéktelen az ember a hatalommal szemben. Nem fogja hagyni. Az építészek éppen azért tervezték ilyenre a termet, hogy a fenség előtt mindenki meghunyászkodjék. Isten vele van, ő a leghatalmasabb. Őt illetne meg egy ilyen monumentális bazilika, nem egy világi uralkodót, akit bármikor a sárba tiporhat! Előtte kellene éreznie az embernek, hogy jelentéktelen porszem élete mily mulandó!

A trónushoz közeli oldalbejárat felől egy eunuch lépett hozzájuk. Kelletlenül köszöntötte a püspököt, aki undorodva lépett hátrébb. Hánynia kellene, ha ez a csonkaságában tökéletlen, fahéjillatú herélt véletlenül megérintené a vastag, izzadt ujjaival.

– A vendég ide áll – mutatott az eunuch a padlóra. Az apszis padlóját harántirányba rendezett, fehérrel keretelt fekete kőlapok borították. Az ember szeme úgy futott végig rajtuk, hogy mindig a falnak ütközött. A trónus körül, mintha kőszőnyeg lenne leterítve, sűrűbbé vált a minta. A fehérmárvány trónus, a világmindenség kicsinyített másának kellős közepén, bíborszín, kerek korongon állt. A kőszőnyeg szögleteiben négy gránátalma jelképezte a világ négy sarkából fújó szeleket.

Az eunuch folytatta:

– A szögletes mintát nem lépi át! Amikor a fenség belép, meghajol, és üdvözli. Mindig a fenség felé fordul, de nem néz a szemébe! Ha a fenség feléje nyújtja a palástja szélét, akkor letérdel, és megcsókolja. Csak akkor szólal meg, ha engedélyt kap. Nem kérdez. Minden kérdésre azonnal, legjobb tudása szerint válaszol. Nem fecseg, és nem tér el a tárgytól. Nem húzza az időt. Rövid és magvas. Soha nem fordít hátat, ha kimegy, akkor hátrál – hadarta végig az ezerszer elmondott tudnivalókat.

A püspök dühöngött magában, amiért az eunuch nem adja meg a neki kijáró tiszteletet, és lekezelően beszél vele. A perzsák az ősellenségeink, miért éppen az ő szokásaikat kellett átvennünk, csókostul meg eunuchostul, mintha az jelentené a haladást? Sóhajtott.

Ossius egyedül maradt a teremben. Most, hogy a terem üres volt, szinte elveszett a tízemeletnyi magasságban feszülő, emberderéknyi gerendákból ácsolt kazettás mennyezet alatt. Szíve hevesen ugrált, fülében dobolt a vér, ahogy várakozott az üres trón előtt. Most ő állt ott, ahonnan tegnap az autuni szónok szégyenletesen és megbotránkoztató módon istennek merészelte nevezni a császárt.

Körbenézett, hogy valóban egyedül van-e. Szemét lehunyva összpontosított. „Az oldalbejárattal szemben egyenesen állok, két kezem leengedve. Amikor belép, a nyakamat előrehajtom, jobb kezem ujjait finoman összecsippentem, és nem sietve, nyugodt mozdulattal a szám elé emelem. Ha a kezem a számhoz ért, az ujjaimat szétnyitom, a kézfejemet csuklóból és könyökből a császár felé lendítem, a fejemet kissé lehajtom, közben leengedem a kezemet. Mindezt egyetlen mozdulattal, törekedve arra, hogy ne legyen darabos, ne törjön meg a mozdulat íve. Tehát: bólint – emel – csippent – int – bólint – leenged. Így jó lesz.” A mondanivalója már készen volt.

•

Ossius köszöntése szépen sikerült. A császár meglepődött a szertartásos üdvözlésen, és úgy viszonozta, hogy jobbjával a püspök felé intve ránézett. Ruháját és kardját elrendezte, leült, de nem úgy, mint a fenséges császár, aki trónol, hanem úgy, mint egy katonatiszt, akinek éppen egy székre van szüksége.

A trón mellett, a császár jobbján Acilius állt, hátul két testőr. Ossius megkönnyebbült, hogy patrónusa jelenlétében fog majd beszélni.

Acilius mellett, egy lépéssel hátrébb állt még egy jelentéktelen kinézetű és egyszerű ruházatú, középkorú hivatalnok, akiről a püspök nem tudta, hogy kicsoda. Pedig ő volt az udvar egyik legbefolyásosabb embere. Nem volt hangzatos hivatali címe, de mivel valahogyan meg kellett nevezni, egyszerűen rangidős jegyzőnek szokták hívni, azon oknál fogva, hogy a másik négy jegyző előtt ő volt a legtapasztaltabb. A császár szerint a jegyző ugyanúgy katonai szolgálatot lát el, mint mindenki, aki közpénzből finanszírozott közügyben fáradozik. A katonák mellé néha segítségként felvesznek civileket is, ők nem valódi katonák, ők a pogányok. Rájuk nem vonatkozik a teljes katonai fegyelem, őket nem lehet harcba vezényelni, nekik nem a császár a parancsnokuk, de mint alattvalók, ők is tisztelik a fenséget. Aki közügyekkel akar foglalkozni, annak el kell döntenie, hogy katona lesz-e, vagy pogány.

A jegyző a császár kibővített emlékezete. Ő az, aki ott van a közelében, és az állandóan a keze ügyében lévő viaszostáblára röviden lejegyzi, hogy a császár jártában-keltében kinek mit ígért, milyen feladatot adott, vagy mihez tette hozzá azt, hogy még valakivel meg kell beszélni. No nem a hivatalos értekezletek emlékeztetőit készítették ők, arra ott van külön a Jegyzőkönyvi Iroda, az ő feladatuk csak az olyan nem formális találkozókra terjedt ki, mint ez, viszont az itt elhangzottakból akár hivatalos teendők sora is keletkezhet. A jegyzők fontossága abból adódott, hogy személyesen a császár nevezte ki őket, és senki másnak, kizárólag a császárnak tartoztak beszámolni. Amit ők lejegyeztek, azt a császár mondta, amit nem jegyeztek le, azt a császár nem mondta, még akkor sem, ha valaki szem- és fültanúja lett volna az ellenkezőjének.

A trón másik oldalán Lactantius mester állt, a püspöknél talán tíz évvel fiatalabb, nagycsontú, kissé hajlott hátú, örökké derűs, villogóan érdeklődő szemű, tekintélyes tanárember, szintén Acilius kliense, akit nem túl közelről, de Ossius régóta ismert. Miután mindenki elfoglalta helyét, az eunuch szólalt meg:

– Fenséges császár! Ossius, Kordova püspöke kéri, hogy hallgasd meg őt.

A császár bólintott. Az eunuch Ossius felé fordult:

– Püspök! Add elő kérelmedet! – ezzel hátrálva távozott a teremből.

Ossius mély lélegzetet véve kihúzta magát, és prédikációban edzett, zengő, kissé karcos hangján elkezdte:

– Örvendetes teher és kellemes kötelezettség hozott színed elé, fenséges császár! – egész testével érezte, hogy szavai visszhangot vetnek a falakon. Hangerejét úgy állította be, hogy ne tűnjék kiabálásnak, de a visszhang azért megmaradjon.

– Acilius Severus urunk, aki egyházunk bőkezű támogatója, és a te barátod, jóvoltából állhatok most itt, ahonnan tegnap egy, az uralkodó személyét dicsérő beszédet méltattál figyelemre. Én más dicséretet mondok, legelőször is atyádra emlékezve, aki bölcs előrelátással, és a mindent számontartó Gondviseléstől vezérelve, megkímélte gyülekezeteinket. Kérdezem: Ha ilyen az apa, lehet-e más a fia? Bizony mondom, nem lehet más, hacsak nem abban, hogy az atyai példát túlszárnyalva, kiteljesíti a megkezdett művet. Bár máshol, szerencsétlenebb csillagzat alatt, testvéreink mártírhalált szenvedtek, bár félelemmel és aggódva imádkoztunk értük, minket nem tántorított el az üldözés, és abban a szilárd hitben, hogy az Úr az igaz ügyet nem hagyja el, nálunk gyarapodott a gyülekezet. A fenyegető hírekre mi azt válaszoltuk: „Ha az Isten velünk, kicsoda ellenünk?” És egyre többen, egyre erősödő hangon kiáltottuk, hogy szeretjük üdvösségünk egyedüli forrását, az anyaszentegyházat, mert a szeretet tudását hirdeti. A szeretet tart össze bennünket. A mi tanításunk nem titkos, mint a misztériumvallások balga rejtelmei. A Mindenhatótól eredő parancsunk egyszerű, és mindenki számára érthető: „Szeresd felebarátodat, mint magadat!” Ezért van, hogy szüntelenül figyelünk egymásra. Ezért van, hogy megtartóztatjuk önmagunkat, önzetlenek, fegyelmezettek és engedelmesek vagyunk. A tudásunkat ingyen kaptuk, és keressük az alkalmat, hogy ingyen továbbadva tanítvánnyá tegyünk mindenkit, legyen az akár római, akár barbár! Gyülekezetünk így gyarapodik szinte napról napra, és immár bővíteni kellene az épületet, amihez jószívű adományodat reméljük. A Megváltó érintését adjuk tovább, mint ahogy püspök elődeim hosszú láncolata révén rajtam is annak a kéznek az érintése van, amely feltámasztotta a naini ifjút, Jairus leányát és Lázárt.

A császár kutatva nézte a püspök arcát. Tekintetük találkozott. Ossius annyira meglepődött, hogy majdnem elfelejtette, hogyan építette fel szereplését. Arra számított, hogy ez alatt az egyetlen pillanat alatt is félelmetes erő fog a császár szeméből sugározni, ehelyett érdeklődést fedezett fel benne. Kis csalódást is érzett: hogyan lehet egy ilyen hétköznapi embernek, ekkora hatalma? Elhatározta, hogy az érdeklődést kihasználva, most a részletekre is ki fog térni.

– Ugyanis Jézus bizonyosságot adott számunkra isteni természetéről, amikor egy Nain nevű város kapujánál tanítványai sokaságával látta, hogy egy halottat hoznak. Az Úr azonban odalépett, és így szólt: „Ifjú, neked mondom, kelj fel!” És az ifjú felkelt, és beszélt az őt gyászolókhoz. Egy másik alkalommal, amikor a Jairus nevű zsinagógai elöljáró leánya meghalt, így szólt a megtört apához: „Ne félj, csak higgy!” Aztán megfogta a halott leány kezét, és megszólította: „Talitha kúmi!”, ami a mi nyelvünkön annyit tesz: „Leány, kelj fel!” Az pedig felkelt és járt. Ugyanígy tett, amikor hírül adták neki, hogy Lázár már négy napja a sírban van, és teste is oszlásnak indult. A mi Urunk a sír bejáratánál kiáltott: „Lázár, jöjj ki!”, és kijött a sírból a halott!

Miközben beszélt, a császár reakcióira figyelt. Ez nehezebb volt, mint az igehirdetés, most nem egy gyülekezethez szólt, hanem egyetlen embernek, aki őt nézi, és bármikor közbekérdezhet. A császár jobban figyelt, mint várta. Úgy tűnt, mintha megrostálná a hallott szavakat. Nem az ő mondanivalójára volt kíváncsi, hanem arra, hogy miket mond. Lehet, hogy vizsgáztatta őt? Ugyan már! Inkább összehasonlít és mérlegel. Igen, keres valamit. A császár kereső!

– Kérdezted Uram, hogy miért vonzó a mi egyházunk. Azért, mert kivételes. Egyetlen isten van, mi őt dicsérjük, ő pedig az egyházunkban lakozik. Hogy ne választanák az emberek azt, amit az egyetlen választott? A maradiak azt mondják: mi ismerjük és ápoljuk a több isten hagyományát, amelyet a keresztények semmibe vesznek. Kérdezem én: ha ismerik, vajon ismerik Homéroszt, aki azt mondja: „Nem jó az, ha sok úr kormányoz, egy fejedelem legyen!” És nem jönnek rá a maradiak arra sem, hogy ami Püthagorasz, Platón és a többi filozófus okoskodásából, vagy a Háromszorosan Nagy Hermész úgynevezett bölcsességéből említésre méltó, az a keresztény tanításban is benne van? Benne van, csak tisztábban, mert azt a Szent Lélek sugallta. A bölcsek a kiutat keresgélik a földi lét labirintusából. Mégis balgák, mert nem akarják tudomásul venni, hogy a kiút már megvan! A Megváltó Jézus az! Ő az út, az igazság és az élet! Ő az, aki eltaszította magától a régit, és új utat mutatott!

Lactantiust aggasztotta a püspök fogalmazása. Túlzottan hangsúlyozza a változást, a haladást. Csakhogy ez szöges ellentéte a változatlanságnak, a megmaradásnak, a hagyomány melletti szilárd kitartásnak. Márpedig a császár személyneve pontosan ezt jelenti. A név program az életre, a névadó ezzel teszi nyilvánossá, hogy mit vár az élettől és a név viselőjétől. Sértésnek veheti, ha nevéből gúnyt űznek, és azt a maradisággal párosítják.

– Kérdezhetnéd, és kérdezd is, ó, Uram: „Miért mondjátok magatokat különbnek másoknál?” Válaszolok neked készséggel: különbek vagyunk, mert a mi egyházunk szolgál. Az élet egyháza vagyunk. A püspök élete szüntelen szolgálat, de szolgálatában vannak szolgatársai: a presbiterek, a diakónusok, al-diakónusok, démonűzők, lektorok, kántorok, ajtónállók és sírásók. A kisebb rendeket nem számítva, engem tizenkét presbiter, hét diakónus és hét al-diakónus segít, a kisebb rendekkel együtt ötvenen vagyunk, a teljes gyülekezetünk tizenkétszer ennyi!

A császár, váratlanul, kérdéssel akasztotta meg az előadást.

– Hány püspök van?

– Ezernyolcszáz – válaszolta Ossius, nem sejtve, hogy ez miért fontos.

– Ötven megszorozva ezernyolcszázzal, az annyi mint… – végzett gyors fejszámolást a császár.

– Kilencvenezer – segítette ki Acilius –, a hívőket nem számítva.

– Kész hadsereg, és nem is kicsi – bólintott elismerően a császár. – A teljes birodalom közigazgatását harmincezer ember látja el – szólt egy pillanatra Acilius felé fordulva.

– Úgy, ahogy mondod, uram! – helyeselt lelkesen Ossius. – Szent szolgálatra rendelt had vagyunk mindannyian. Krisztus, aki a fej, az ő személyében tart rendet a püspök, aki felvigyázója gyülekezetének, tanítja, jobbjával megszenteli, és jó pásztor módjára kormányozza Isten népét. A püspökség egység, a rend és fegyelem megtartásának záloga! Krisztus hadserege vagyunk, amely különb bármelyik hadseregnél, mert az Úr a mi oldalunkon áll, és az igazság győzelmét hirdetjük! Mert bár hallani, hogy a sokat próbált zászlótartó is megfutamodik, mi, akik Krisztus jelét hordozzuk magunkon, a haláltól sem félünk, mert a vértanúság nekünk győzelem. A hívő, társai előtt, naponta megerősíti hitét gyülekezete krédójának elmondása által. Fogadalom ez, olyan, mintha Krisztus katonái naponta, újra és újra esküt tennének. Mert mi mindannyian a Megváltó hosszan tűrő, fegyelmezett katonái vagyunk!

– Ha a püspökség egység, miért vannak mégis viták az egyházon belül? Minden püspök a felebaráti szeretetet hirdeti, mégsem tudnak megegyezni? – tett fel újabb váratlan kérdést a császár.

Ossius felhorkant, hallva, hogy a császár az egyház belső ügyeit firtatja. Nagyon restellte reakcióját, hiszen ez illetlenség, és ami még rosszabb, egy gyakorlott szónoktól ügyetlenség, de túl spontán módon jött, nem volt ideje visszafogni magát.

– Dehogynem tudunk! – vágta rá türelmetlenül. Remélte, hogy hirtelen válasza nem tűnt ingerültnek. Mindenesetre derűs, mosolygó arckifejezéssel enyhítette előbbi gesztusát.

– Mi ugyebár, az igazságot és az igaz hitet szeretjük mindenek felett. Az igazság nem alku, nem megegyezés tárgya. Mi egymásra is figyelünk. Nem közömbös számunkra, hogy Isten hívei tévútra jutnak-e vagy sem. Igazságból csak egy van, az, ami valóban igaz. Egyház is csak egy és egységes lehet!

Ossius úgy vette észre, hogy a császárt továbbra is foglalkoztatja az, amit mond. Nem akarta, hogy érdeklődése lankadjon. A császár vállával kényelmesen a trón támlájának dőlt, teste előrecsúszott az ülésen, csuklója pihenve lógott a kartámasz két végén, térdeit néha, szórakozottan ki-be hintáztatta. Szemét olykor fölfelé fordította, mintha befelé, magába nézne, aztán tekintete hol a püspök gondoktól barázdált arcán, hol a szónoklatát gesztusokkal hangsúlyozó kezén, hol arannyal hímzett díszes ruháján ugrándozott ide-oda.

Ossius nem akart hinni a szemének: a fenség kisujja körmét rágta. A császár látta a püspök arcán a megrökönyödést. Kézfejét elemelte szájától, és csuklóját párszor körbe fordítva, a levegőt lazán kavarva intett, hogy folytassa csak a beszédét.

Ossius ráeszmélt arra, hogy ez a pillanat nem olyan, mint egy lassan lepergő homokszem a világmindenség órájának üveghengerében, nem egy a végtelenül sok közül, hanem olyan, mint amikor a Gondviselésben megnyilatkozó végtelen bölcsességből adódóan alkalom nyílik arra, hogy egyedi tettet hajtson végre.

– Testvéreinket üldözik, egészen a halálig, hogy utána a kincstár rátehesse kezét a javaikra. De ők nem fognak meghajolni! – folytatta izgalomtól feszült arccal. – Inkább vállalják a halál győzelmét, minthogy megtagadják hitüket. Könnyű szívvel és büszkén mondunk le a világ hívságairól, mert az egyetlen Atyát mindenekelőtt szeretjük. Az igazi Atya nem olyan, hogy a többi istenség közül kiemelkedik, mint egyes szónokok elképzelik – utalt egyértelműen a tegnapi beszédre. – Mi azt valljuk: egy Atya van, egy Ige, amely egy testet ölt az egy Fiúban, egy az út és egy a hit. Ez az egy test az egyház, amelyben a teljesség lakozik. Alakja hasonló az emberéhez: lába a földön áll, de feje a mennybe emelkedik, mint az Úr Jézus Krisztus, aki feje az egyháznak.

A püspök a császárra pillantott, hogy folytathatja-e.

– Ezért az Atya minket jobban szeret másoknál, és ő nekünk adja majd az örök életet. Krisztus követői nem térnek le az igaz Útról, hiszen Ő az egyetlen igazi út, az élet útja. Az egyetlen isten egyetlen fiának egyetlen igaz vallása egyesít bennünket! Ez a hit ad nekünk erőt, és erről ismerjük meg egymást.

Lactantius a legrosszabbra is felkészült. A tegnapi ünnepi beszédre tett lekicsinylő megjegyzés okán, felségsértés miatt, a császár mennydörögve azonnali száműzetésre ítélheti a püspököt. Onnan meg ki tudja, mikor szabadul, ha egyáltalán szabadul. Ezenfelül őt és Aciliust is kellemetlen helyzetbe hozza. El akarta kapni Ossius tekintetét, hogy figyelmeztesse, fogalmazzon óvatosan, nehogy túl messzire menjen. A császár gondolataiba merült, néha Ossiusra pillantott, majd előre révedt. A püspök érezte, hogy övé a pálya.

– Utálatosak számunkra a profán rítusok illúziói, és az oltárokról felszálló égő áldozatok orrfacsaró bűze. Nevetségesek azok, akik az éjszaka leple alatt értelmetlen rigmusokat gajdolnak. Mi a fény követői vagyunk! A fényé, ami mindent legyőz, ami nélkül nincs élet!

Lactantius nem merte megköszörülni torkát, de nagyot nyelt, és a szemét olyan nagyra nyitotta, amilyen nagyra csak tudta, közben minden erejével Ossiusra összpontosított. Teste éppen csak megmozdult, mint amikor valaki pihentetni akarja egyik lábát. A mozdulatot észrevette a püspök, és a császár is, mindketten értették, hogy mozdulata mit akar jelenteni, de egyikük sem törődött vele. Konstantinnak nem kellett oldalra néznie. Az állandó fenyegetettségben túlélt évtizedek alatt érzékei kifinomultak.

A püspök inkább Acilius felé pillantott. Patrónusának testtartása nyugodt volt, de nem közönyös és nem hideg, tárgyilagos arckifejezésének egyetlen vonása sem rezdült. Most is az a természetes elegancia sugárzott róla, ami viselkedésében, megnyilvánulásaiban, ruházatában, az őt körülvevő tárgyakban, környezetében állandóan jelen volt. Tekintetéből azt lehetett kiolvasni, hogy ebben a helyzetben ő nem talál semmi különöset. Neki kevés olyan dolgot tudnának mondani, amin meglepődne. Testének minden porcikájába beleivódott az előrelátó és mindig győztes ősei által felhalmozott tapasztalat. Ha Konstantin a jövő reménye, akkor Acilius egyszemélyben volt a régi és az új ember, a hagyomány és a haladás. Családjában huszonegy generáció óta, minden felmenője szenátor volt, és igazán komoly helyzetekkel is megküzdöttek. Az Aciliusok nemzetsége nem csak háromszáz évre tekint vissza, mint a császárság intézménye, hanem legalább ezerötszázra, ugyanis Aeneas apjától, a trójai Anchisestől származnak, és ősanyjuk nem más, mint Vénusz istennő. Ha távol s közel valakiről el lehet mondani, hogy igazi római, és hogy istenek vére kering ereiben, akkor az Acilius. Ennek azonban nem tulajdonított túlzottan nagy jelentőséget. Mindez számára széles körben ismert családi hagyomány volt ugyan, de a vesztésre állókkal nem akart a múltba zárkózni, sőt, nagyon is modern volt. Kifinomult ujjhegyével folyton a jelen pulzusát tapintva, jó rómaiként azt kereste, hol győzhet. Rómainak, akár így, akár úgy, győznie muszáj. Előkelő származása a múlt, amelyet sohasem tagadott meg, de tekintetét a jövő felé fordította és a haladásra szegezte. Ő a hatékonyság híve. A családi hagyománynak ez is része volt. Kevés ember volt a birodalomban, aki nála járatosabb a római vallásos élet szokásaiban és aktuális politikai feladataiban, de feleségével együtt már belülről ismerték a győzelem egyházát, és tudták azt is, mit jelent Jézus keskeny ösvényén járni. Acilius személyében képviselte a rómaiság folyamatosságát, és ő volt az, aki megértette, hogy ezt a folyamatosságot drasztikusan meg kell szakítani azért, hogy a rómaiság számára egy újfajta folyamatosság kezdődhessen.

Acilius pártfogoltja, Lactantius, az az ember, aki egyaránt otthon van a régi és az új világban, aki régi érvekkel tudja bizonyítani az új érvényességét. A császárnak rájuk van szüksége, hogy felépítse a maga világát, amiről maga sem tudta, hogy új lesz, de szükségszerűen az lett. Azt viszont tudta, az emberek tartanak a változástól, akkor is, ha a régi már nem jó. Hagyni kell őket, hogy azt higgyék, nem lesznek nagy változások. Mások nagy változásokat szorgalmaznak. Hagyni kell őket, hogy azt higgyék, ezután minden új lesz.

Ossius bízott patrónusában, megnyugtatta az ő nyugalma, és még nagyobb lendülettel folytatta beszédét.

– Azért imádkozom, hogy az Úr világosítsa meg üldözőink, és a velünk vitatkozók elméjét, hogy belássák, az egy igaz hitnek csak ideig-óráig lehet az útjába állni, az mindent elsöpör. Fölösleges a zaklatás, a vérontás. Noha szenvedünk, a szenvedéstől erősebbek leszünk. Bárcsak lenne földi pártfogónk is, aki védelmébe vesz bennünket a zsarnokokkal szemben! Bárcsak megszánna bennünket az Úr szenvedéseink miatt, és elküldené hozzánk a szabadítót! – Ossius kiengedte prédikációhoz szokott öblös hangját, és mondanivalójának gesztusaival adott nyomatékot. Úgy vette észre, hogy az udvari illemszabályoktól eltérő fellépése nemhogy sértené a császárt, az egyenesen lebilincseli őt. Akkor ezen az úton kell tovább haladni. Kis hatásszünetet tartott.

– Ki az igazi Atya? Az, aki a földi létben nemzi utódát, vagy talán az, akit magas méltóságra jutván, az emberek hagyományból atyjuknak mondanak? Bizony mondom néked, Konstantin – úgy vélte, most már szólíthatja így, és bár jó tizenöt évvel idősebb a császárnál, a „gyermekem” azért még túl korai lenne –, nem az az igazi atya, mert írva vagyon: akik a romlandó földi test szerint élnek, nem kedvesek az egy igaz Isten előtt.

Lactantius már mindenről lemondott, hallva, hogy Ossius nyíltan a császár Haza Atyja címét vette célba. A császár viszont mozdulatlan arccal, de ide-oda sikló tekintettel figyelt. A püspök kezével hangsúlyozva folytatta.

– A lélek, amit az apa rövid földi pályafutása során átad fiának, nem az övé, hanem annak a Lelke, aki feltámasztotta Jézust a halottak közül, és aki által Jézus is feltámasztott halottakat.

Itt Ossius, kezét lendítve, ujjával föl, az ég felé mutatott:

– Nem a földi apánk az, akitől valójában a Lelket kaptuk, hanem az, akihez a bennünk lakozó Lélek által így kiáltunk: Abbá, Atyám! A Lélek tesz az igazi Atya gyermekévé, és aki gyermekként az ő lelkét örökli, az örököse Istennek is!

A császár derűs arccal nézett a felhevült püspökre, és most ő szólalt meg előbb.

– Látom, Méltóságod sem a fáradságot, sem a félelmet nem ismeri, ha a hit védelméről van szó. Eltökéltséged számunkra csodálatra méltó. Boldogok annak a közösségnek a tagjai, akiket te tanítasz – mondta elismerően.

Majd mély lélegzetet vett, olyat, mint egy megkönnyebbült sóhaj, és felkászálódott a trónról. Kényelmesen megigazította övét, bal kezével széles mozdulattal maga elé intve, sétára invitálta a püspököt a trónteremben. Séta közben hangosan gondolkodott, és jobbját váratlanul a püspök vállára tette. Az őszinte barátság spontán megnyilvánulásának e kitüntető jelétől Ossius teljesen összezavarodott.

– Mi lesz azokkal, akik gyengék, és vétenek az egyház szabályai ellen? – kérdezte a császár.

– Az ember képes megjavulni – válaszolta magabiztosan, immár, mint barát a barátnak. – Sokan vannak, akik megbánják vétküket, és annak súlyosságától függően egy év, öt év, tíz év bűnbánat után visszatérhetnek közénk.

– Olyan vétkekre, amelyeket a törvény nem büntet, a törvénynél is szigorúbb büntetést szabtok ki? – kérdezte meglepetten a fenség.

– Mi tisztábbak és fegyelmezettebbek akarunk lenni azoknál, akiket csak a világi törvények tartanak vissza attól, hogy bűnt kövessenek el. Aki bűntelen, de egyházunk közösségébe akar kerülni, annak is három évig kell készülnie és várakoznia.

– Az ember képes megjavulni, noha tökéletlen, mondtad, de fegyelmezéssel tökéletes lesz. Úgy van-e, hogy elérhetetlen célokat állítasz a hívek elé, és lelkiismereti kérdéssé teszed azok elérését? Elérhető-e az elérhetetlen? Lehet-e olyan, ami nem lehet?

Ossius nevetségesnek találta a császár botcsinálta és értelmetlen filozofálását. Most türelmes kiigazításra lesz szükség.

– Hogyan remélhet kegyes ajándékot atyjától a gyermek, ha a feltétlen engedelmesség alól okoskodásával kibúvót keres? Az atyai szeretet feltétlen, de csak annak jár, aki cserébe feltétlenül engedelmes.

A császár újabb kérdéssel állt elő:

– De mondd csak, ha a püspöknek nincs kardja, mi viszi az embereket arra, hogy intő szavának engedelmeskedjenek?

A püspök számára egyértelmű volt, a császár arra vágyik, hogy tanítsa őt.

– Az ember, akit a Mindenható önnön képére teremtett, visszavágyakozik Hozzá, üdvösségre törekszik. Ki lenne olyan balga, hogy elutasítja az üdvözülés lehetőségét? Ám üdvösségre nem lehet másképp jutni, csak az egyház által – magyarázta a püspök.

Nem akart ajtóstul a házba rontani, célravezetőbbnek látta a fokozatosságot, ezért ízelítőnek a jóindulatú atyai dorgálásból, remélve, hogy tanítványa ért belőle, ezt is hozzátette:

– Oda nem vezet királyi út, csak az egyházon át lehet bejutni.

Mivel látta, hogy a császár hallgat, bővebben is kifejtette:

– Az ember világában oly kevés a bizonyosság, és oly sok a bizonytalanság. Hányszor láttuk, hogy valaki előáll, és fennhéjázón azt kiáltja: „Ez az igazság!” Majd egy másik vitatja, és azt állítja: „Az én igazságom erősebb, mert alaposabb vizsgálat után mondtam ki!” Később előáll a harmadik és mindkettőt cáfolja, mondván: „Az én érvem mindkettőtökénél jobb!” A véget nem érő vizsgálatok semmire sem vezetnek.

– Hol van hát a bizonyosság? – folytatta. – Az egyetlen bizonyosság a szeretetből fakad. Isten megteremtette a világot és látta, hogy az jó. Isten szereti a világot. Isten oly mértékben szerette az általa teremtett világban az embereket, hogy elküldte Fiát, hogy őket üdvözítse. A Fiú eljött, és kősziklára építette a szeretet egyházát. Ez a szikla a bizonyosság, rajta kívül más bizonyosság nem lehet! Az ember bizonyosságot csak az egyház által nyerhet, s nem lehet más igazság, csak az, amit az egyház tanít. Abban is bizonyosak lehetünk, hogy az Úr újra elküldi a Megváltót. Mi mindannyian őt várjuk.

A terem vége felé a császár megfordult, és újra maga elé intett, hogy folytassák a sétát.

– A császár hivatása hasonló a püspökéhez – vette át a szót a császár. – Felügyeli a világot, mint legfőbb bíró, igazságot szolgáltat, és törvénnyel fegyelmez, a jóra intve tanít, békét és virágzást hoz. A császár minden püspök püspöke.

Ossius furcsállta, hogy a császár úgy szorongatja válla ízületét, mint aki egy új kard markolatgombját próbálgatja, hogyan áll majd kézre, amikor döfésre lendíti.

Konstantin témát váltott.

– Ugye Isten az, aki eldönti, hogy a kiválasztott uralkodónak fiú utóda szülessék, aki átveszi uralmát? Nem isteni kegyelemből születik-e a fiú utód? – kérdezte.

– A gyermekáldás az Úr gondviselő szeretetének megnyilvánulása – válaszolta a püspök.

A császár újabb kérdést tett fel:

– Méltóságod hogyan látja, ha Jézus, a zsidók királya azonos természetű Istennel, akkor a császár, aki minden zsidó fölött uralkodott és uralkodik, milyen természetű?

Kis csend következett, majd a császár folytatta hangos gondolkodását:

– A császár egy birodalom összes gondját úgy hordozza vállain, mint egykor Jézus a keresztet, és ugyanúgy nem panaszkodik nyomasztó terhe alatt, mint ahogy ő sem panaszkodott. Lehet-e a császár kisebb a zsidók királyánál?

Ossius meghökkent, hogy a császár ennyire félreértette. Ő nem világi, hanem szent, komoly, az emberiség és a világ sorsát meghatározó dolgokról szólt, és nem hétköznapiakról. Noha a császár államférfi, akinek a vállára számos hétköznapi gond nehezedik, és noha valóban, minden államférfi a hétköznapi megoldások művésze, és mint ilyen, a megoldáshoz megragadja azt, ami a keze ügyében van, a szent tanítások ilyetén alkalmazása mégiscsak botránykeltő, tűrhetetlen és megengedhetetlen. Most fel kell emelnie a szavát! Atyai jóindulattal meg kell intenie a császárt. Lesz, ami lesz, kimondja. Feldúltságtól reszkető hangon válaszolt:

– Az uralkodót Isten választja ki azzal, hogy melléje áll, és cselekedeteit sikerre viszi, míg ellenségeit a porba taszítja. A kiválasztottság isteni kegyelem! De attól még a hatalom, amint a mennyben, úgy a földön is, az Atyáé!

A császár elérkezettnek látta az időt, hogy a hosszúra nyúlt kihallgatást befejezze. Lassan beszélt, mint aki most rakosgat össze olyan elemeket, amelyek így még sohasem jutottak eszébe.

– Vajon a császár fia, aki isteni atyja örökébe lép, örököse-e lelkének is, és egylényegű-e atyjával?

Kérdése szónoki volt, erre már nem várt választ a püspöktől. Megálltak, feléje fordulva mondta:

– Nosza, lépj csak mögém! Kövess engem!

Mintha kötőtűt döftek volna a koponyájába, a püspök éles szúrást érzett, amikor belenyilallt az uralkodó szándékának felismerése. Felszólítása nem átvitt értelmű kérés volt, hanem nagyon is konkrét. Ráadásul olyan, amire nem lehet nemet mondani. Minden alattvaló függ uralkodójától, az egyházi személy pedig fiúi engedelmességgel tartozik elöljárójának. A császár az, aki minden vallási kérdésben a legfőbb illetékes, aki minden vallási közösség fölött áll, egyúttal a legfőbb pap is, hiszen még mindig az az uralkodó nézet, hogy egyedül az ő személye lehet a híd, ami a földet összeköti az éggel.

Ossius hirtelen változáson ment át. Már nem az az ember volt, aki reggel gyülekezetéhez készült hazautazni. Ekkor még nem tudta sem ő, sem más, még a császár sem, mert nem is sejthette senki, hogy addig tizenöt évnek kell eltelnie. Azelőtt még a császár kíséretében több tízezer mérföld utazás télen-nyáron, szárazföldön és tengeren, három hadjárat és hét véres csata vár rá. Akkorra már hetvenéves aggastyán lesz, de pályafutása korántsem ér véget.

– Ezek melyik kincstári kirendeltséghez tartoznak? – kérdezte a császár Aciliushoz fordulva.

– A méridaihoz, Uram – szólt közbe a nótárius.

– Jó. A méridai igazgatóságról menjen ki valaki, mérje fel, hogy mire van szükség, aztán kössék meg a támogatási szerződést! – A jegyző gyorsírással rögzítette az utasítást. A császár megint Aciliushoz fordult.

– Gondoskodj a püspök elhelyezéséről! Két szolgát tarthat. Kapjon harmadosztályú juttatásokat. Azt a hármat meg… a Lázár nevűt, meg a lányt… – próbált emlékezni a nevekre.

– Jairus lánya – segítette ki Acilius.

– Igen őt… meg… meg azt az ifjút is, hozzátok ide! Legelőször Lázárral akarok beszélni. Hány évesek?

– Úgy háromszáz körül lehetnek – válaszolta Acilius. – Valamivel kevesebb.

A jegyző rögzítette a császár parancsát. Ossiusnak földbe gyökerezett a lába. Jobb kezének mutató és középső ujját egymás mellett kinyújtva, finoman elindította a szája irányába, a mellénél megállítva, jelezvén, hogy szólni kíván. „Felség, ha megengeded, mindez némileg másképp… szeretnék néhány apró pontosítást fűzni…” – kezdte volna valahogy így, ha figyeltek volna rá, de megértette, hogy nincs helye kiegészítésnek, a császár részéről a kihallgatás véget ért. Gondolatai már egészen mással voltak elfoglalva.

A püspök meghajolt és hátralépett. Bántották a tisztázatlanul maradt fontos kérdések. Őt félreértette a császár, de ő is félreértette a császárt. Nem tudta megértetni vele, hogy mit jelent valóban, és nem csak képzelt módon a mindenség urának lenni. A császárt mindenki fölött állónak tekintik, és Konstantin elfogadja, hogy annak kell tekinteni. Aki mindenki fölött áll, az isten. A császár, mivel isten, nem beszélget, mint az emberek, hanem minden szava tett, és minden tette visszavonhatatlan. Minden tettének következményei kell, hogy legyenek. Ha a császár megszólal, akkor megmásíthatatlanul kinyilvánít, ítél, dönt, parancsol. Most az ő parancsnoka lett.

Az eunuch kísérte ki a kapuig, ahol Ignác várt rá.

– Holnap se utazunk – mondta neki ingerülten a püspök. – Dolgom akadt. Egy darabig még maradnom kell… … …

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

Megjelent a Pesti Kalligram Kft.
és a NINCS Kulturális Alapítvány kiadásában
Budapest, 2025.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Szerkesztette Tóth Ramóna Mirtill
Korrektor Rácz Ágnes Éda, aki a mű szerkesztésének idején az MNMKK Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János-ösztöndíjasa volt
A borítót Debreczeni Zoltán illusztrációjának
felhasználásával Hrapka Tibor tervezte
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 554 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL