Békés Itala

Hogyan lettem senki?

TÉNYEK ÉS TANÚK

Harmadik, bővített kiadás

Lektorálta
Lakos Anna

A könyv első és második kiadását
(Budapest, Aqua, 1993; Pécs, Alexandra, 2007)
lektorálta
Koltai Tamás

Borítófotó: Elle / Mihály Zoltán

© Békés Itala, 2022

Amiként kezdtem, végig az maradtam,
Ahogyan kezdtem, mindvégig azt csináltam.

Pilinszky János

Örökre egybekötött drága ikerbátyámnak
ajánlom életművemet.

Miért nem írod le? – kérdezték sokszor, mikor egy-egy történetet elmeséltem az életemből.

Eszembe sem jutott. De minél többet mondták, annál inkább motoszkált a fejemben, ha érdekli az embereket, amit mondok, műsort készítek belőle. Leginkább filmen tudtam volna elképzelni, amit elmeséltem.

Körülbelül huszonöt évvel ezelőtt leírtam a gyerekkoromat. Megmutattam Örkény Istvánnak. Ő beszélt rá, hogy könyvet írjak belőle, mert „eredeti, őszinte, önironikus stílusához nem szabad másnak hozzányúlni”. De csak tizenöt év múlva folytattam, mert úgy éreztem, időnek kell eltelni, hogy tiszta rálátásom legyen a közelmúltra. Átnézegettem feljegyzéseimet, noteszeimet, naplómat, dokumentumokat, amelyeket – mint apukám is – egész életem folyamán gyűjtöttem. Kezembe kerültek gyerekkori verseim, novelláim, írásaim, ötlethalmazok, amikről el is feledkeztem. Csak a gondolatok voltak ismerősek, amik későbbi jegyzeteimben is megismétlődtek. De nem volt türelmem az élményeimet részletesen végigírni. Az sem inspirált, hogy magnóra mondjam. Úgy látszik, nekem közönség kell. És az sem mindegy, hogy milyen! 1980 körül Nemes Zsuzsa beszélt rá, hogy folytassam. Olyan lelkes hallgatóm volt, észre sem vettem – mégiscsak magnóra vette. Drága, okos, szellemes Zsuzsikám, örökké hálás vagyok kitartó buzdításodért, nagy fájdalmam, hogy nem érhetted meg az eredményt.

Később olyan barátoknak meséltem, akik – miközben hallgatták spontán elmondott történeteimet – rögtön visszajeleztek, kérdeztek, hozzászóltak, bíráltak, szórakoztak. Ebből a legépelt nyersanyagból kezdtem írni a könyvet.

Köszönetet mondok a tájékozott Gimesi Klárinak, családunk régi barátjának.

A fiatal Balogh Andrásnak, akit az én világom ismeretlensége rengeteg részlet kidolgozására késztetett.

Végül egyik legjobb barátnőmnek és kolléganőmnek, Örkényi Évának, aki rajtam és a családon kívül pályafutásomat és a színházat is jól ismeri. Emberi és morális kritikai érzékével nagyszerű munkatársnak bizonyult.

A félolasz, bohém Békés-dinasztián keresztül a harmincas évektől napjainkig mutatom be, ahogyan én látom a világot. Családomat, gyermekkoromat, szerelmi életemet, az utca és a színház világát.

Békés Itala

Olasz-magyar családom

Mikor megszülettem, nem jeleztek nagyot
Messiás-mutató különös csillagok,
csak az anyám tudta, hogy királyfi vagyok.

Mécs László

Egy kiló nyolcvan dekával születtem. Váratlanul. Azt mondják, befért a fejem egy vizespohárba. Iker vagyok. A párom, Bandi három kiló ötvennel, gyönyörű, világító kék szemekkel, szőkén, erősen, izmosan látta meg a napvilágot. Amikor anyám túlesett a könnyű szülésen, fél óra múlva vették észre, hogy ott van még valami. Sőt, valaki! Én voltam. Meg sem akartak mutatni anyámnak, mert úgy néztem ki, mint egy gyűrött pergamenpapír. Szőrös voltam, mint egy kis majom. A fejem lágya úgy lüktetett, hogy azt sem tudták, hol fogjanak meg. „Legjobb lesz – mondták anyámnak –, ha ezt a Madame szoptatja, Bandikát pedig maga, anyuka. Örüljön, hogy van egy szép, egészséges fia, a másik úgysem marad meg.” De az anyai szív megdobbant: „Azonnal kérem a kicsit!” Nem volt probléma, mert Bandi úgysem akart szopni, jóllakott odabent. Én viszont olyan mohón kapkodtam az anyatejet, hogy attól féltek, megfulladok.

Válságos állapotom csak rövid ideig tartott, mert az én csodálatosan szép olasz anyukám vigyázott rám, mindent elkövetett, hogy életben maradjak. A szeretet művésze volt, karácsony éjjelén született, a Jézuska hozta. Szerette az életet, apukát, a művészetet, a gyerekeket. Szült is négy és fél év alatt öt gyermeket, kétszer ikreket.

Édesapámmal, Békés Istvánnal Budapesten ismerkedett meg, egy közös barátjuk, Gál Gyula színművész lakásán. (Ugyanebben a házban működött a Színművészeti Akadémia.)1 Apu beleszeretett a szépséges olasz színésznőbe, Rita Furlaniba, aki édesanyja vezetéknevét vette fel. Édesapja, az én olasz nagyapám, Francesco Mayer, korábban Pólából (a mai horvátországi Pulából) Magyarországra, Budapestre települt egész családjával együtt. Szobrászművész volt, de ebből nem tudott megélni, így a Ganz-gyárban dolgozott mint munkás. Anyuka sokat mesélt olasz nagyapámról. Szerettük hallgatni, hogy milyen szép volt, elegáns és jókedvű. Szerette az operát, mindig énekelt, táncolt, fütyörészett, aztán megpödörte szőke bajuszát, feltette zsirardikalapját, megforgatta sétabotját, mint egy igazi gigerli, és kisétált a nagyvilágba. Szigorú nagymamám otthon maradt a gyerekekkel, csak szülni járt haza Olaszországba, a bábaasszonyhoz. Nyolcadik gyerekét, Itala nagynénémet Pesten szülte, orvosnál. Nagymamának, akit mi olaszul nonnának hívtunk, még volt egy kis vagyona Olaszországból, de bohém nagyapám azt is elherdálta. Nagypapa ötvenkét éves korában szobrot készített Feri fia síremlékére, s a temetőben annyira megfázott, hogy tüdőgyulladást kapott és meghalt.

Nonna nagyanyám egyedül nevelte tovább a gyerekeket. Nyolcvanhét évet élt. Én csak úgy emlékszem rá, hogy nagyon szigorú volt. Itala nénémet még harmincéves korában is pofon vágta – közben azt kiáltotta, hogy „paffolo!” –, mert este tíz után jött haza. Pedig a néném akkor már férjnél volt. Nonna öregségére is csak törve beszélt magyarul. Ha akart, nagyothallott. Néha vizes ruhával bekötötte a fejét, befeküdt az ágyba és „haldoklott”. Közben ezt hajtogatta: „O fia mia, che fa male la mia testa!” (Ó, édes fiam, hogy fáj az én fejem!) Ezt mindig akkor csinálta, ha nem készült el az ebéddel, vagy ha nem vele foglalkozott a társaság. Csak akkor támadt fel, ha már nem bírta tovább, hogy nélküle folyik a beszélgetés.

Anyám volt a nyolc gyerek közül a legtehetségesebb és a leghuncutabb. Nem nagyon szeretett iskolába járni, szigorú nagyanyám meg a gyerekek mégis őt szerették a legjobban. Imponált nekik, hogy olyan szép, olyan nagystílű, tele ötlettel, energiával, fantáziával, és hogy kitartóan ki akart törni nagyanyám bigott, egyhangú neveléséből.

Itala néném mesélte, hogy mindig valami játékosságon és csínytevésen törte a fejét. Hol levágta a gyerekek copfját az iskolában, ha a padjára lógott, hol meghirdette, hogy eladó a zongorájuk és a lakásuk, mert így sok ember gyűlt oda. Egyszer a temetőbe küldte őket a nagymama, villamossal. Anyám összegyűjtötte a gyerekek villamospénzét, vett egy dinnyét, felkéredzkedett egy temetkezési kocsira, és amikor kiért a temetőbe, megette a dinnyét. A gyerekek gyalog kullogtak utána. Előfordult, hogy minden holmiját szétosztogatta a gyerekeknek, aztán letépte a függönyt, és abból szabott, varrt, kaszabolt magának ruhát. De mivel mégsem tetszett neki eléggé, úgy helyezkedett el a villamoson, hogy ráüljenek a szoknyájára. Felpattant, a szoknya elszakadt. Sírva fakadt, hogy kikap a mamájától – szegény gyereknek vettek egy másik ruhát.

Anyám később masamódlány lett, de fodrászatot is tanult. A fodrászfizetését hazaadta, éjszaka meg készítette a csodás kalapokat. (Az ötvenes években még Bandinak is segített a kecskeméti színház egyik darabjához korabeli kalapokat készíteni.) A kalapok árából taníttatta magát magyar nyelvre, németre, énekelni és táncolni. Majd beiratkozott Rózsahegyi Kálmán színiiskolájába. Peti Sándorral járt egy osztályba. Első színházi szerződése a Népszínházba szólt, első filmszerződése pedig Berlinbe, a Star és az Orion Filmgyárba. 1921-ben Berlinbe utazott, ahol újra összetalálkozott Békés Istvánnal.

Apai nagyapámnak, Békés Lajosnak Debrecenben elegáns úridivat-kereskedése volt. Én csak halványan emlékszem rá, hároméves lehettem, amikor meghalt. Nagyapa testvére, Békés Gyula színész, több színház igazgatójaként is működött. Apám szellemi képességeit rendkívüli humorérzékkel megáldott, szellemes, kellemes édesanyjától, Mandel Margittól örökölte. Nagyon szerettük Margit nagymamát. Szegénnyel tragédia történt. Második gyermekét nem akarta megszülni, elvetette egy bábaasszonnyal, és szepszist kapott, ami az agyára húzódott. Tizennégy évig csendes elmebetegként élt. Nagyapa a legjobb magánszanatóriumokban kezeltette. Tizennégy év után nagyapa megnősült, nagymama viszont váratlanul meggyógyult. Tökéletesen visszanyerte szellemi épségét, észre sem lehetett venni, hogy tizennégy év kiesett az életéből. Továbbra is jól beszélt németül, franciául, és mindenre emlékezett, ami tizennégy évvel azelőtt történt. Sohasem tudta megbocsátani szegény nagyapának, hogy ennyi év után újra megnősült. Később ő is férjhez ment Wigner Gézához, akire viszont azért haragudott, mert nagyapámtól kapott végkielégítését elkártyázta. Egy napon Wigner Géza főbe lőtte magát. A maradék pénzen nagymama házat vett Pesterzsébeten, és panziót nyitott.

Lehet, hogy a nagymamának udvarlója volt? Esténként, amikor lehúzta az ablakrolót, mindig azt mondogatta: „Kernhoffer, Kernhoffer, az igen, az egy úr volt! Nagyapátok örült volna, ha kezet foghatott volna vele!” Lefekvés előtt meghallgatta a rádióban a híreket. Mikor a bemondó elbúcsúzott – „Minden kedves hallgatónknak jó éjszakát kívánunk!” –, nagymama is elköszönt: „Szervusz, apám!” Nagymamát könnyen le lehetett venni a lábáról fiúügyekben, vagy ha iskolai lógásról volt szó. Anyóskodása csak ritkán jött elő; mikor együtt laktunk, és anyuka a konyhában tüsténkedett, néha finoman odaszúrta: „Én ezt nem csináltam, hanem csináltattam – és ahhoz még több ész kell!” Derecskei földbirtokoslány volt, és mint fiatalasszony, személyzetet tartott, nagy háztartást vezetett. Anyu sohasem vitatkozott nagymamával, csak hallgatta.

Nagymama büszke volt arra, hogy Margitnak hívják, mert nővéreinek neve – Giza, Róza, Hermina – nem tetszett neki. Minden héten összejöttek valamelyiküknél „ozsonnázni” és kártyázni. Az ozsonnát kritizálták, a kártyánál csaltak. Néha még a cipőjükből is kibújtak, és a lapokat a lábujjuk közé csíptetve az asztal alatt adták át egymásnak. Ilyenkor nagyon összevesztek, de a következő héten újrakezdték az egészet.

Nagymama szeretett seftelni, mindig vett vagy eladott valamit, amiért apuka nagyon haragudott, és azt mondta neki: „Ha még egyszer megtudom, hogy seftelsz, felültetlek a kályha tetejére.” Nagymama ezen nagyokat nevetett.

Egyetlen fiát, Istvánt nagyon szerette. Békés István 1900-ban született Debrecenben. Az elemi iskola után a piarista gimnáziumba járt. Már az iskolában feltűnt kitűnő memóriájával, görög-latin műveltségével; novellái, versei korán megmutatkozó írói készségét bizonyították. A hetedik osztályból – bár színjeles tanuló volt – eltávolította az iskola igazgatósága, mert „renitenskedett” egy paptanárával. 1918-ban a református gimnáziumban tett hadiérettségit. Ezt az osztályt „nagy osztálynak” nevezték. Többek között ide járt Szabó Lőrinc, Gulyás Pál, Bay Zoltán, Biró Lajos és Dienes Kata. Apuka katona lett, majd a forradalom idején beiratkozott a debreceni egyetemre, ahonnan 1919-ben tüntetés szervezése miatt távoznia kellett. Pestre ment. Egyetemi tanulmányait itt a jogi és a bölcsészeti fakultáson folytatta, közben forradalmi nyomtatványok gyűjtésével foglalkozott. A Tanácsköztársaság bukása után, 1920. március 14-én letartóztatták Debrecenben. Két-három heti fogság után a Héjjas-különítmény börtönébe szállították, majd ismét Pestre került, ahol rendőri felügyelet alá helyezték.

Egy év múlva a Star Filmgyár dramaturgja lett. Az állandó zaklatások miatt 1921-ben Berlinbe ment, a filmgyár fiókvállalatához. Filmírással, dramaturgiával foglalkozott, színházi és filmkritikákat is írt.

Rita Furlani, a kezdő filmsztár és Békés István, a kezdő filmdramaturg Berlinben egymásba szeretett. Mindjárt meg is született az első gyerek, Putyika. Összeházasodtak. A „tanulópénzt” elköltötték, és nagy nyomorban éltek. Erről írta édesapám A legfinomabb véres hurka című novelláját: az ifjú férj nagy lelki tusák közepette hazafelé behabzsolja az éhes hitvesének vásárolt véres hurkát. A történetet csak húsz évvel később merte anyukának elmondani, aki már ezredszer kérdezte meg aputól: „Tulajdonképpen miért nem eszel te véres hurkát?”

Anyuka nem filmezhetett, mert lekötötte a gyerek. Apám különben sem akarta, hogy színésznő legyen, mert nagyon féltékeny természetű volt. Amikor elfogyott a pénzük, kénytelenek voltak hazautazni, először a Nonnához Pestre. Játék babák készítéséből próbáltak megélni, amit Berlinben tanultak. Amikor ez sem hozott eleget a konyhára, apám szülővárosába, Debrecenbe költöztek.

Nagyapám rosszallotta, hogy apuka nem tanult és megnősült, ezért a továbbiakban megvonta tőle az anyagi segítséget. A cívisváros felháborodva fogadta Rita Furlanit, az első rövid hajú nőt. A büszke olasz asszony boldogan nevelte egy padlásszobában első fiát, Putyikát. Apám újságírással foglalkozott, s így, mire megszületett Rituka meg Öcsike – ikrek –, már megfelelő lakásra is telt.

Putyika, aki a korához képest feltűnően okos kisgyerek volt, két és fél éves korában meghalt. Anyuék nem voltak otthon, és a mosónő a mosáshoz használt lúgkövet meggondolatlanul a konyhaasztalon felejtette egy vizespohárban. A szomjas gyerek észrevétlenül megitta. Mikor anyuka hazajött, csak azt látta, hogy Putyika hány. A mosónő nem mondta meg, mi történt. Megkérdezték a gyereket. „Mit ettél?” Ő azt mondta, bogyót. Amikor Putyika már vért hányt, rohantak az orvoshoz. A lúgkő szétroncsolta a kisfiú gégéjét, és az orvos már hiába próbálkozott gégemetszéssel. Szegény anyuka sokat mesélte, hogy a haldokló Putyika, amíg beszélni tudott, így vigasztalta: „Ne sírjál, anyuka, Putyikának nem fáj semmi.” Mielőtt meghalt, felemelkedett, jobbról-balról megcsókolta apukát, anyukát, és mosolyogva feküdt vissza, mint egy kis angyal…

Anyu Putyival

Öcsikével, Rita ikerpárjával még abban az évben, nyolc hónapos korában hirtelen végzett a kruppos tüdőgyulladás. Halála után Rituka is megkapta ezt a betegséget. Megfelelő gyógyszerek még nem lévén, az akkori gyógymód szerint két-három héten át éjjel-nappal ölben kellett tartani Ritukát, és időközönként mustárfürdőbe tenni. Állítólag ha kipirul, életben marad, ha nem, meghal. Rituka, hála istennek, kipirult. Közben nagyapa megenyhült, és csomagot küldött a családnak. Az én büszke olasz anyám visszaküldte. Ez annyira imponált nagyapámnak, hogy eljött, és bocsánatot kért anyutól.

Ezután történt, hogy Bandival megszülettünk. Most már az én válságos állapotom aggasztotta a szüleimet. Sikerült életben maradnom. Anyukám két hónap múlva már büszkén tolta az ikerkocsit. Az emberek megálltak minket nézegetni. Ránéztek Bandikára, ámulva mondták: „Jaj, de gyönyörű!” Anyuka boldog mosollyal mutatott rám: „S ott a másik!” – „Szegényke!” – mondták szomorúan a járókelők.

Hároméves koromra már szép dundira tápláltak. Nagyon jól fejlődtem, de a fejem lágya még sokáig nem nőtt be. Mikor hétévesek lettünk, fél fejjel elhagytam a növésben Bandit, de ez csak átmeneti állapot volt, mert végül is filigrán alkatú maradtam. Önfeledten éltem a világban, boldogan lebegve, mindenről megfeledkezve.

Háromtagú társulatunk

Azt hiszem, hároméves koromtól szinte mindenre visszaemlékszem. Például a bársonyruhánkra. Nekem sárga volt, ibolyakék virágokkal. Rita nővérem, aki másfél évvel volt idősebb, ibolyakék ruhát kapott, sárga virágokkal. Bandi fehér tengerészruhában feszített, sildes sapkában, fekete csokornyakkendőben. Fehér zoknit hordtunk, fekete lakkcipővel, amiben csak illedelmesen lehetett viselkedni. Ebben a ruhában mentünk vendégségbe, ahol nem volt szabad megszólalni, amikor a felnőttek beszélgettek. Unalmamban mindig azt figyeltem, hogyan térnek át egyik témáról a másikra, de a titkot sohasem tudtam elcsípni. Mikor nem figyeltek rám, lassan kiosontam. Megkerestem a szekrényeket, magamra vettem valamilyen ruhát vagy pongyolát, és elkezdtem játszani.

Egyszer egy fekete cipőkenőcsöt is találtam, s miután bekentem vele az arcom, elkezdtem énekelni azt a dalt, amelyet a nénémtől tanultam:

Sötét bőrű néger vagyok,

az én nevem Tom.

Timet meg a feleségem

ki nem állhatom.

Elhagynám én, de mivel ő

oly nagyon szeret,

így az ember sokat eltűr,

sokat elfeled.

Máskor meg azt énekeltem:

Stux úr, mit csinál, maga rossz,

hisz az éjszaka hosszú még.

Vagy:

Tenyeremen hordom,

lehozom a csillagot én,

csak a szeme rám nevessen

és szeressen belém.

Vagy:

Itt hagyom a cselédpályát,

üsse meg a kő,

lesz belőlem, lesz belőlem

pesti színésznő…

Vagy:

Mikor én még kicsiny voltam,

jól nevelt apám,

azt hitte, hogy azt hitte,

hogy pap leszek talán.

Lett belőlem csirkefogó,

flaszterkoptató,

Csapó utcán, Csapó utcán

leánycsábító.

Bandi önként nem szívesen szerepelt, de ha elmeséltek neki egy történetet, átéléssel, gyönyörűen eltáncolta. Rituka a legtöbbször a sarokba húzódott, babázott vagy apácát játszott.

A kezdő színésznő

A Spielhosét, a játszóruhát szerettem a legjobban, mert abban szabad volt mindent csinálni, még bukfencezni is, meg a homokozóban sározni. Gyerekkorunkban nyáron sokat nyaraltunk Pesterzsébeten, Margit nagymama panziójában. A ház rácsos kapuja mindig be volt zárva. Az utcára csak úgy lehetett kilátni, ha felmásztunk a rácsra. A kapun belül, a ház oldala mentén egy hosszú kőút vezetett a kertig, s pár lépcsőn kellett feljönni az udvarra, hogy meglássuk a kertet. A kert közepén négyszögletes, lapos domb volt, befüvesítve virágokkal. Ott nem volt szabad játszani. De a dombot körbe lehetett szaladgálni. A domb mögött, hátul egy farönk állt, azt mindig kikerültem, mert azt mondták, hogy azon egyszer Slézi néni baltával agyonütött egy macskát. A domb egyik oldalán mézédes fekete ribiszkét lehetett szedni. A domb másik oldalán két ólszerű faházban két nagydarab néni lakott. De oda nem volt szabad menni, mert a nénik tüdőbajosak voltak. Egyszer meg is haltak. Akkor felmentünk a laposdombra, és onnan néztük, mikor már elvitték őket, hogyan fertőtlenítenek. Azóta nem bírom a klórmészszagot.

Volt még egy kis ól – azt nem tudom, kinek volt kiadva. Aztán még egy szép kis sárga épület állt a kapu táján, egy külön kis kerttel. Simon bácsi lakott itt. Ő is tüdőbajos volt, de vele szabad volt beszélgetni, mert ő tartotta rendben a kertet. A kövezett út és a füves domb között, oldalt volt egy kis homokozó, ott játszottunk sokszor reggeltől estig – Spielhoséban. De a Spielhosét le is dobhattuk, mert a nagymamánál mindig nagyon meleg volt. Hordtuk a vizet a homokra, és úgy besároztuk magunkat, hogy csak a szemünk fehérje látszott.

A nap mindig lefelé ment, amikor szépen felöltözött szüleink Pestről meglátogattak. Halkan jöttek be a kapun a kőúton. A homokozóból szinte csak deréktól lefelé lehetett őket látni, mert a lemenő nap úgy vakított. „Apuka! Anyuka!” – kiabáltuk boldogan. De nem mertünk nekik rontani, hiszen sárosak voltunk. A testvéreim rohantak mosakodni, de én – még egy kicsit sároztam. Egyszer csak észrevettem, hogy a nővéremet viszik is, szépen felöltözve, mert ő már elkészült – nekik sietniük kellett, mert elkésnek… Sírtam, ordítottam, hogy én is megyek, várjanak, hogy engem is vigyenek. Megmosakszom! Felöltözöm! De ők csak mentek! A nővérem is hallgatott, mint akit előre beavattak valami titokba. A vasrácsos kertkapu becsapódott! Én sárosan másztam fel a tetejére, és néztem utánuk. Eltűntek. Visszamentem játszani, de hamar elfáradtam. A saras szomszédgyerekek is elunták, hazamentek. Megmosakodtam. Lefekvés előtt gondosan kiterítettem a matrózruhámat az ágyról lerakott magas párnák tetejére. Ott feküdt velem szemben – és addig néztem, amíg el nem aludtam.

Reggel korán keltem. Felvettem a matrózruhámat. Nem saraztam. Egész nap ott ültem ruhástól a fűdomb oldalán, ahonnan jól látszott a kapu, és néztem, hogy mikor jönnek… Nem jöttek! Melegem volt. Rossz így felöltözve. Leszaladtam a kapuhoz, a rácsot egészen magamhoz szorítottam, úgy néztem kifelé. A ruhám piszkos lett. Lélekszakadva szaladtam a fürdőszobába, vizes zsebkendővel dörzsölni kezdtem, hogy a sok piszok kijöjjön. Siettem, nehogy jöjjenek, s megint itt hagyjanak. Nem jöttek! A kertben még sokáig ácsorogtam, hol a kaput néztem, hol a foltot a ruhámon. Simon bácsi a füvet nyírta. Nagymama azt mondta, nyugodtan levetkőzhetek, nyolc után már nincs koncert – de én tízig vártam.

Másnap nem öltöztem fel előre, mert megint nagyon meleg volt. Nem sároztam, teljes készenlétben ültem a Spielhoséban, ha bármikor jönnek, csak beugrom a ruhámba, és megyek. De nem jöttek! Se ma! Se holnap! – Sokáig.

Bandi a hegedűvel, ami később eltörte magát

Közben megérett a fekete ribizli, és úgy habzsoltam, hogy kezem, szám tiszta fekete lett tőle. Egyszer csak megjelentek a kertkapuban! Anyuka! Apuka! – kiabáltuk, és rohantunk eléjük. „Játsszatok nyugodtan tovább! Itt vacsorázunk!” – Bandikának öltöznie kellett. Hiába mostam volna le a fekete ribizli lilás foltjait, most nem azért nem visznek, mert nem vagyok kész. Megmondták, hogy ide Bandit kell vinni, amit meg kellett értenem, mert Bandi hegedülni tanult, és neki látni kell egy híres művészt. Koncertre mentek. Csak tudnám, mi az a koncert. Könyörögtem, hogy vigyenek engem is, majd én is tanulok hegedülni! – „Nem lehet!” – mondták. Különben is elkészültek, én meg szedres vagyok, amit még másnapra sem lehet lemosni. Néztem utánuk maszatosan, felállva a rácsos kapura. Meg kellett értenem, hogy csak Bandit viszik. Megértettem. Matrózruhájában, komoly kis pocakjával ment – valami fontosra.

Rituka az „Ő könyvével”

Így telt a nyár nagymamánál. Többet nem is vártam őket. Sároztam és hancúroztam egész nyáron. A Spielhosét sem vettem fel. Egyszer mégis jöttek. Megijedtem, hogy fel kell öltözni. Feszes matrózruhában én is olyan komolyan fogok lépegetni, mint Bandika és Rituka. Csak félszemmel néztem őket, ahogy a rácsos kapuban megjelentek, és belevetettem magam a sárba.

Nem vittek el senkit. Ők is ott maradtak. Én később keveredtem be a kertből, Simon bácsinak segítettem locsolni. Simon bácsi azt mondta: „Te vagy a legbarnább!” Bandikának meg odabent azt mondták: Huberman Broniszláv.2

Bandika ötéves korától tízéves koráig tanult hegedülni. Rituka zongorázott. Én is akartam, de apuka ellenezte, mert félt, hogy nem lesz kitartásom. Végül is adott két hét próbaidőt, azzal a kikötéssel, hogy ha egyszer nem írom meg a zeneleckét, nincs továbbtanulás. Természetesen „egyszer” két hét múlva nem írtam meg, és elvették a hegedűt.

Bandika zenedébe járt meg különórákra. Naponta két órát gyakorolt. Rendkívüli tehetségnek bizonyult. Elvitték Debrecenbe Huberman Broniszláv koncertjére. Ez olyan nagy hatással volt Bandira, hogy utána nem akart fellépni azon a koncerten, ahol mint „csodagyereknek” neki kellett volna hegedülnie.

Bandinak szigorú ígéretet kellett tennie, hogy apuék távollétében is – amíg ők Olaszországban vannak – naponta két órát gyakorol. Igen ám, de a két óra egyszer már olyan soknak tűnt, hogy hirtelen, hangolás közben a hegedű földhöz vágódott, és eltörte magát.

Nagy volt a riadalom. A hegedűt megcsináltatták, Bandikát felpofozták. Hiába mentegetőzött, hogy a hegedű magát törte el.

Amikor Bandika álla alatt egy kis dudor keletkezett, apuka megkérdezte: „Nem fáj, fiacskám?” – „De fáj” – mondta Bandika boldogan. – „Akkor pihenj kicsit.” Bandika egyre jobban fájlalta az állát, és egyre többet pihentette a hegedűjét. Aztán Pestre költöztünk, és a családi körülmények miatt pihent a hegedülés is, a zongorázás is.

A történetet Bandi felnőttként elmesélte zongorázni tanuló kislányának, amikor az tízéves korában nem akart gyakorolni. Aztán hozzátette: „Nálunk nem lesz szülői erőszak, ha nem akarsz tanulni, hát ne tanulj, ahogy én sem akartam. Most úgysem fogod fel, kislányom, de később majd megbánod, mint én.” Erre a kislány karácsonyra vett egy hegedűt az apukájának: „Itt van, apukám, a hegedűd, hegedülj, amennyit akarsz, de én nem akarok zongorázni.”

A piros gumi esőköpenyeget remekül lehetett kipukkasztani. A debreceni Nagytemplom bejárata előtt álltunk mind a hárman anyukával, és vártuk, hogy elálljon az eső. A gumiköpeny alsó végét két kezünkkel kifeszítettük, a szájunkkal beszívtuk, és a nyelvünkkel egy nagyot pukkasztottunk rajta. Az lett a győztes, akinek a legtöbb lyuk keletkezett a köpenyén.

A tornaruhánk fejedelmi volt. Ruzicska, a híres debreceni fotós le is fényképezett benne, amikor felléptünk egy gyerekelőadáson. „A három Békés-csemete akrobatikus tornaszáma következik!” Berohantunk kék santungköpenyben, bent elhajítottuk, és elkezdtük a számot csodás, sárga-kék selyemszívekkel díszített tornadresszünkben. A gyerekközönségnek minden szám után tapsolnia és kiabálnia kellett: „Nahát! Jé!… Ccc!… ccc! ccc!…”

Háromtagú társulatunk

A tornaruhánk fejedelmi volt

A Szent Erzsébet Körben is nagy sikerünk volt. Ritukával felvettük szép, rózsaszín horgolt ruhánkat. Bandin sötét matrózruha. Báró Vay László – aki szintén lehetett már hét-nyolc éves – szürke hosszúnadrágot, fehér inget, kék kötött mellényt viselt. Néztem, néztem, nagyon tetszett. Úgy ült, mint egy báró…

„Itt hagyom a cselédpályát, üsse meg a kő”

A kékróka boát, amit anyuka viselt vasárnap délelőtt a debreceni korzón, nagyon szerettük simogatni. Minket vasárnap délelőtt a Nagyerdőbe vitt sétálni a Fräulein. Mikor visszafelé jövet, dél felé megláttuk a korzón apukát és anyukát, nem volt szabad hozzájuk rohanni, csak illedelmesen odamenni, pukedlizni, azt mondani: „Kisztihand”, és megpuszilni őket. Én titokban egy pillanatra mindig bedugtam az orromat anyuka puha boájába, olyan jó illata volt. A korzóról anyuka átvitt minket a szemben levő Stühmer üzletbe. Mindenki választhatott egy rúd cukrot – Bandika barna kávésat, Rituka fehér kókuszosat, én rózsaszín puncsosat. Megköszöntük, „Danke schön!”, puszit kaptunk, „Kisztihand”, és fájó szívvel tovább kellett mennünk a nevelőnővel. Bandika sokszor utánuk fordult, Rituka lehajtott fejjel lépkedett, én pedig, mint egy kötéltáncos, a járda szélén mentem, két karommal egyensúlyozva, és feszülten figyelve, nehogy a vonalra lépjek. Közben saját szerzeményemet énekeltem:

Hová mész, Juliska,

megyek a templomba,

vigyél el engem is,

nagymama azt mondta.

Anyukának elmondtam, hogy mit mesél Juliska, a fiatal cselédlányunk. Este a konyhai falikútból feljön egy meztelen ember, és annak van egy „olyanja”, mint az ő ujja, és azt mindenhova bedugja, és az milyen jó… Majd egyszer megmutatja… Juliskát azonnal elküldték. Én féltem a kútembertől, de szerettem volna látni. Minden este néztem a falikutat – de az ember nem jött elő.

A nagypapa úri divatkereskedésébe csak ritkán mehettünk be, pedig szép, meggyszínű, fényes bútorok voltak benne, sok-sok üveggel meg tükörrel. Azt mondták: „Nagypapa idejár kenyeret keresni.” Rituka egyszer bent is volt, és kutatott a pult alatt, a földön. Kérdezték tőle: „Mit keresel, Rituka?” – „A mojzsákat.”

Mindig azon törtem a fejemet, hogy a piac miért nem a Piac utcán van. Miért a Csapó utcán kiabálja a tojásos: „Háromért párját!” Mindig a Fogarasi néninél álltunk meg először, aki fehér túrót árult, és szabad volt csipegetni belőle. Fogarasi néni ránk mosolygott, és csillogó ezüst fogsorával azt mondta: „Aranyosak vagytok!”

A Hüvelyes utca 6.-ban (én a 10.-ben születtem) lakott a legkedvesebb játszótársam, Sümegi Karcsi. Emlékszem, egyszer Bandival valamiért nagyon kikaptunk. Apuka mindig azt mondta, ha nem leszünk jók, világgá mehetünk, így is történt. Felolvasta az újságból: „Hortobágyon kondást, tehénpásztorokat keresnek! Fizetség: fél oldalszalonna és egy pár csizma.” Jaj, de jó lesz nekünk a szalonna, mondta anyuka, fél évig lesz mit enni, nektek meg nem kell cipőt venni, felvehetitek a csizmát. Hátunkra kockás kendőből batyut kötöttek, a kendőbe egy kulacs vizet és egy darab kenyeret tettek. A batyut egy botra húzták, ezt a vállunkra vehettük. – „No induljatok!” – „Merre?” – kérdezte Bandi sírva. „Arra!” – mutatott egy irányba apuka a kapuban. Én rögtön láttam, hogy az „arra” a Karcsiék felé van. Vidáman vettem vállamra a botot, különben is szerettem csavarogni. Bandika szüntelenül sírt, ijedten hüppögött a batyuval a hátán. „Vissza ne nézzetek!” – mondta apuka. De ők titkon leselkedtek, hogy meddig és merre megyünk. Én is leselkedtem az utca végén, és láttam, amikor behúzzák fejüket a kapu alá. Berohantam a 6-os számú házba, a Karcsiékhoz. Bandika ott forgolódott a batyuval az utcán körbe-körbe. Én meg már a lépcsőn sírni kezdtem a Karcsi mamájának. Elpanaszoltam, hogy apukáéknak szalonna kell, ezért eladtak a Hortobágyra kondásnak, pedig a csizma is nagy lesz nekünk.

Úgy megsajnáltak, etettek, itattak, és azt mondták, hogy örökre ott maradhatok náluk. Olyan jól éreztem magam, hogy nem is akartam hazamenni. Anyukám alig tudott hazavinni.

A múzeumkertben még Karcsiéknál is jobb volt. Bandival sokszor elszöktünk játszani, míg Rituka otthon egyedül játszott a babájával. Én táncoltam, énekeltem, szavaltam a kert közepén. Ez volt a kedvenc versem:

Kóborol Juliska, uccáról-uccára,

Karácsony estéjén úgy fázik az árva.

Felnőttek, gyerekek ámultak-bámultak.

„Most énekelni fogok!” – jelentettem be. Leguggoltam, és tenyeremet a térdemre téve, elkezdtem a cselédnótát:

Üldögélünk a cupringernél a padon, a padon,

Legeltetjük a szemünket méla-málé szabadon,

szabadon.

Belepöktem a tenyerembe, és lesimítottam a hajamat.

Le van a hajunk simítva,

Rozmaringtól olajos, olajos.

Csípőre tettem a kezemet, jobbra-balra forogtam:

Hogy melyik a daliásabb, az Alfréd vagy Alajos,

Az Alfréd vagy Alajos.

Tapsoltak. „Még nincs vége!” – integettem.

Alfréd arca himlőheles,

De heles, de heles.

Az Alajos még csinosabb,

csak egy kicsikét veres.

Megint a tenyerembe pöktem, és lesimítottam a hajam:

Egyik is szép, másik is szép,

Megmondani de bajos, de bajos…

Jobb lábammal dobbantottam, bal kezemet a levegőbe hajítottam:

Hogy melyik a daliásabb,

Az Alfréd vagy Alajos!

Az Alfréd vagy Alajos!

Bandika – kitolva kis pocakját – kinyújtott kézzel körbesétált, és összeszedte az adományokat: medvecukrot, krumplicukrot, szentjánoskenyeret. Innen a füvészkertbe mentünk játszani, aztán vissza a múzeumkertbe. Felültünk a kispad peremére, és elmajszoltuk a bevételt.

Én mint „Lina néni” – mert akkor úgy hívtak – nagy gesztusokkal magyaráztam a „Doktor úrnak”, vagyis Bandinak, hogy „tudod Bandikám, tu… tudod, Bandikám”. Ő pedig, miközben mohón tömte magába a „bevételt”, időnként jó debreceni tájszólással – mint akinek gombóc van a szájában – megszólalt: „Hallgass mán, te!” De én nem hallgattam, hanem megint énekeltem a saját szerzeményemet:

Ickáznak a gyerekek,

én is közéjük megyek,

hátha befogadnak.

Be is fogadtak engem,

Tovább játszadoztunk,

Olyan jól játszottunk,

Hogy estig maradtunk.

Nemsokára a Rákosi Jenő utca 5.-be költöztünk, az első emeletre.

A bérház köves udvarán eljátszottuk a Három árvát. Rituka már tudott olvasni, felolvasta az olvasókönyvből:

Három árva sír magába

elhagyott sötét szobába

zivataros hideg éj van

édesanyjuk kinn a sírban.

Mi meg sírtunk. A lakók ki-kinéztek az ablakon, támaszkodtak a gangon, majd leszállingóztak az udvarra a gyerekekkel együtt. Az udvar bejáratánál a házmester kislánya egy sámliból és egy hokedliből azonnal pénztárt csinált. A házmester székeket hozott a lakóknak. A székekkel szemben gyorsan felfordítottunk egy mosóteknőt, ráterítettük anyuka szép nagy ágyterítőjét, így most már koporsó lett belőle.

Bejelentettük: „Most A megfagyott gyermek következik.” Bandi kezére, lábára mindenféle rongyokat kötöztünk, hogy szegénynek látszódjék, jól megcsipkedtük, hogy sírni tudjon, mi pedig Ritukával elbújtunk a házmesterlakás lejárójába, és mesélni kezdtük a megfagyott gyermek történetét. Rituka időnként felugrott, átszaladt a teknő előtt a „pénztárhoz”, és megkérdezte: „Mennyi már a bevétel?” Előadás után a házmester néni a bevételt zsebre tette, és mindegyikünknek adott egy üveg szódavizet. Nagy üdvrivalgással felszaladtunk a gangra, és az első emeletről locsolni kezdtük egymást és a gyerekeket. Volt is haddelhadd! Apuka mind a hármunk fenekét úgy elverte, hogy alig tudtunk leülni. De nem is lehetett, mert éppen jött órát adni Samu bácsi, a vörös hajú magántanár. Sírva énekeltük és táncoltuk Bandival a Fehér ló című operettből:

Salzkam’ a gut

Doa kam’ a gut

Lustig sein

Hollario, hollario!

Ritukának orosz táncot kellett járnia.

Apuka nagyon szigorú volt és ideges. Ha magára haragudott, akkor is mi ittuk meg a levét.

Egyszer elaludt, és lekéste a vonatot. Anyuka keltegette nem is egyszer, de ráförmedt, hogy hagyja őt aludni. Aztán egyszer csak felriadt, ránézett az órára, észrevette, hogy elkésett. Elkezdett kiabálni anyuval és mindannyiunkkal. Kapkodott ruha, cipő után, a háromrészes sámfák alig akartak kijönni a cipőjéből, aztán amikor nagy nehezen kihúzta őket, hozzávagdosta a falhoz. Mi anyuka hóna alatt kuksoltunk, mint a kiscsibék, és riadtan néztük a bősz, ordítozó, hatalmas apát. Egyszer csak eszembe jutott valami, és meg akartam szólalni, de apa azt mondta: „Kuss!” Anyuka csitított: „Pszt!” Apa csapkodott, ordított. Megint szólni akartam, de apa megint leintett: „Kuss!” Harmadszor két ujjamat felemelve jelentkeztem. Apa rám förmedt: „Mit akarsz?” Félve sírva hebegtem: „Én csak azt akartam mondani, hogy…” És elkezdtem énekelni:

Állj be Berci katonának,

Jobb dolgod lesz, mint apádnak.

A szerda este mindig nagy dáridóval járt otthon, mert anyukáék minden hónap első szerdájára vendégeket hívtak. Csanak Béla bácsi zongorázott, megfordult nálunk Horváth Árpád, Neményi Lilike, Szabó Lőrinc, Gulyás Pál, Sajó Pista, Béber László. Nagy főzőcske kerekedett, amiből a magunk módján mi is kivettük a részünket, hámozhattunk, reszelhettünk, pancsolhattunk. Gyurka bácsi, apuka legjobb barátja – a híres Kokas Klára divattervező férje – érkezett mindig elsőnek. Gyurka bácsit nagyon szerettük, mert játszott velünk, és viccelődött Mariskával, a cselédlánnyal, aki az egyik szerdán azzal állt elő, hogy ő már gramofonálni is tud. „Mit tud?” – kérdeztük. „Hát gramofonba énökölni! Már énököltem is nemegyször.” „S hogyan?” – érdeklődött Gyurka bácsi. Mariska megállt, peckesen kihúzta magát, egyik lábát előre tette, karjait összefonta, fejét jó magasra emelte, aztán behúzta a nyakát, és lepréselt, recsegő hangon énekelni kezdett, utánozva a tölcséres gramofon hangját:

Nagysám, Ön de bár ön egy úri nő,

Néha-néha szerelembe ritkán jön elő…

Mariska teljesen berekedt. Pedig azzal dicsekedett, hogy amikor Bodán Margit, a nagy hírű énekesnő hallotta őt énekelni, megveregette a vállát.

Némajáték következett. Mariska felpattant a gyerekágyunk peremére, merthogy ő már kötélen is táncolt! Nagyokat huppant, hol a vaságyba, hol a vaságy előtti sezlonra. Mi gurultunk a nevetéstől, aznap nem is akartunk lefeküdni.

A következő vendég egy Pestről jött bácsi volt, őt még kivételesen megvárhattuk lefekvés előtt, mert látni akart bennünket. A pesti bácsi nyaggatott, hogy énekeljek és táncoljak. Aznap este nem nagyon volt kedvem, mert túl sokat viháncoltunk, de azt mondta, hogy ő egy színigazgató bácsi, és le akar szerződtetni színésznőnek Pestre. Nem tudtam, mi az: „szerződtetni”, de éreztem, hogy valami fontos dolog, és mindent eljátszottam, elénekeltem és eltáncoltam, amit csak tudtam. A produkció után a pesti bácsi így szólt: „Bravó! Nagyon ügyes voltál!” Én rögtön rávágtam: „Akkor tessék Pestre vinni színésznőnek!” A bácsi elpirosodott, és hosszú szünet után azt mondta: „Bandi, hozz egy centimétert!” Amikor megjött a centiméter, utasításba adta: „Mérd le a hosszát, a széltét, a lábát, a karját!” – „Hoppá! Hoppá! Nagyon rövid vagy, meg kell nyújtani!” „Tessék megnyújtani!” Pesti bácsi még vörösebb lett. „Mérd le a fejét, a szemét, a száját, az orrát” – „Hoppá, hoppá! Az orrod egy kicsit nagy! Ebből le kell vágni!” „Tessék az orromból levágni!”

Nagy zsebkendőjével kipirult, kopasz fejét törölgette, és hebegve-habogva így szólt: „A vörös hajadat azt befestjük!” Pillanatnyi gondolkozás nélkül, határozottan feleltem: „Azt már nem!”

Bandika este az ágyamra tett egy szál virágot.

Legendás iskoláim

Nagyon szerettem iskolába járni. Alig vártam a reggelt, hogy mehessek a Szent Anna utcai falépcsős népiskolába. Már hétkor, fél nyolckor ott voltam: kinyitottam az ablakokat, kiszellőztettem, virágokat raktam a vázákba, kitisztítottam a tintatartókat. A füzeteim és a könyveim tökéletesen voltak bekötve, felcímkézve, a ceruzáim kihegyezve. Leültem a helyemre, az első padba. Hátratettem a kezemet, frissen mosott, vasalt iskolaruhámban vártam a többieket. A Zsigó Irént, a Smotzer Máriát, akik a tócoskerti „roma” környékről jártak be. A mellettem ülő Hatala Magdát, Czipó Irént, a gyanakvó szemű Markovics Katit. Az úri gyerekeket: Gavallér Sárit, Marhart Klárit, a doktor lányát, Szili Mártát és barátnőimet, Szabó Esztit és Tajti Annát, akikkel „csavarogni” jártunk.

Végre megjöttek a gyerekek. Minden kérdésre azonnal elsőnek jelentkeztem. A tanító néni örömmel szólított fel, de én soha nem tudtam semmit. Ha nehéz kérdést tett fel, és senki nem mert jelentkezni, én akkor még jobban nyújtózkodtam. A tanító néni önkéntelenül megint rám mutatott. Aztán lemondóan legyintett. Egy idő után már hiába jelentkeztem – úgy elfáradt a karom, hogy a másik kezemmel kellett támasztanom, de ügyet sem vetettek rám. Kértem a mamát, beszéljen a tanító nénivel, hogy legalább a nyilvános vizsgán felelhessek – ide eljöhettek a papák, mamák is. Mindenki szépen felöltözött, még a tócoskertiek is új ruhát kaptak. Én megígértem, hogy most igazán tudni fogok. Mindenki rám figyelt, amikor fehér organtüll ruhámban, nádpálcával a kezemben kimentem, s a térképre mutattam. Csak annyit kellett volna mondanom: „Görögország!” Én „Törökország!”-ot mondtam…

Negyedik féléves bizonyítványomba azt írták: „Szorgalma: ernyedetlen.” Én akkor azt hittem, ez valami rosszat jelent, és eldugtam. Igaz, hogy még az is benne volt: „Előmenetele: elégtelen.”

Pedig nem voltam egészen buta, csak ahogy mondták: „Nem tanul az úristennek sem!” A magántanárokat is kifárasztottam, de mindegyikkel nagyon jóba lettem. Nem érdekelt a tanulás, csak a játék! Aludtam a könyvek mellett. Azért is aggódtak miattam, mert míg a másik két testvérem szorgalmasan tanult és művelődött, én még csak A három kismalacot meg a Dugó Dani titkos útont olvastam, de ezeket sem végig.

Bandi meg Rituka vacsora után azt játszották apukával, hogy melyik vármegyének mi a székhelye. Engem ez sem érdekelt, inkább a képzeletvilágomban jártam.

A Dugó Daniban egy képet néztem, amelyen egy turbános indus, kezét a szeme elé téve, a távolba néz. A kép alá ez volt írva: „Kalinga csak vár”. Én is vártam. Aztán többször elolvastam a képaláírást, és a könyvet a párnám alá téve képzelődtem: mért néz a távolba? Mit lát? Ki az a Kalinga? Úgy éreztem, mintha a fejemben minden kérdésre megválaszolt volna valaki. És ezt elneveztem „gondolatiskolának”.

Apuka nagyon türelmetlen volt hozzám.

De egy-két ponton valóban baj volt velem. Sokáig nem volt időérzékem. Nem ismertem az órát. Soha nem tudtam megmondani, hány óra, és hogy késik-e vagy siet. Apám időnként nagyon begurult, és sok-sok estén át magyarázta az órát. Én néztem rá nagy szemekkel, és azt gondoltam: „Beszélj, bolond, beszélj!” Mert én tudtam, hogy „ha késik is, siet, és ha siet, akkor is késik!” Ezt az elméletet a „gondolatiskolámban” tanultam, de apámnak ezt nem tudtam megmagyarázni, ő mondta a magáét, én meg gondoltam a magamét. Mikor egyszer megértettem, hogy mit magyaráz, a saját elméletem kiszállt a fejemből. Azóta sem tudok rá visszaemlékezni.

Azt is a „gondolatiskolámban” tanultam, hogy mikor szabad a járda szélén a vonalra lépni, mikor nem. Ha valamit nem tudtam a „gondolatiskolám” sugallatára, ujjammal bizonyos jeleket firkáltam a homlokomra, amikről megjegyeztem a szavakat. Amikor már nem fértek a homlokomra, az előttem ülő gyerek hátára rajzoltam, s mikor az is betelt, ceruzával papírra firkáltam. A tanító néni azt hitte, hogy puskázom. Nagy bajban volt, mert a papíron csak ákombákomokat látott, amiket csak én tudtam elolvasni, mert ő nem járt a „gondolatiskolába”. Nem tudtam megkülönböztetni a mától a tegnapot és a holnapot. Apám megkérdezte: „Hol voltál?” Mondtam: „Moziban.” Apám: „Mikor?” Én: „Holnap!” Apa fenyegetően nézett. Én: „Nem! Holnapután!” Apa dühbe jött. Én: „Tegnapelőtt! Tegnapután! Holnapelőtt!” Ebből mindig kikapás lett. Végül véletlenül találtam egy jó szót: „Egyszer.” Ettől kezdve mindenre azt válaszoltam: „Egyszer.” „Hol voltál?” – „Ebédelni.” – „Mikor?” – „Egyszer.” (Azóta megtudtam, hogy egy hindu nyelvjárásban a tegnap és a holnap ugyanaz a szó.)

„Egyszer” kijöttem az iskolából déli tizenkettőkor, és délután öt órakor értem haza. Az iskola tíz percre lehetett a lakásunktól, a Szent Anna utcában. A Piac utcán kellett keresztülmenni a Rákosi Jenő utcáig, ahol laktunk. Aggódó apám kérdezte: – Hol voltál? – Iskolában – mondtam. – És hogy jöttél haza? – Mondtam, hogy „egyenesen”, mert tudtam, hogy nem szabad hazudni, és én úgy éreztem, hogy nem is hazudok, mert egyenesen jöttem haza. Apu: – Egyenesen? Hogyhogy egyenesen? – Én: – Hát egyenesen a Szent Anna utcából, egyenesen az Arany János utcáig, egyenesen a Tócoskertig, egyenesen Debrecen határáig és vissza. – Apám őrjöngött. – Ez neked az egyenesen? – Igen, apuka, én egyenesen jöttem – mutattam is a kezemmel, hogy nem jöttem görbén. A verésnél jobban fájt, hogy két hétig nem szólt hozzám.

Kalinga csak vár

Igazándiból nagyon szerettem volna egyszer én is jó jegyet kapni, hogy megdicsérjenek, és otthon is örüljenek. Ezért gondolatban elképzeltem, hogy egyest kaptam, és boldogan rohantam haza: „Egyest kaptam! Egyest kaptam!” (Akkor ez volt a legjobb jegy.) Százszor is elmondtam. Apám azt válaszolta: – Majd meglátjuk a bizonyítványt! – Hát, ott nem látta! Teljesen lejárattam magam.

Vadász Endre festőművész jövőbelátóan már 1935-ben elkészítette ex librisemet

Amikor kiosztották a dolgozatfüzeteket, először mindig az egyesek, aztán a közepesek, végül az ötösök kapták meg a füzeteket. Én sohasem vártam meg, míg a nevemet szólítják, hanem amikor az ötösökhöz értek, rögtön kirohantam, és nagy büszkén tartottam a tenyeremet, hogy húzzanak bele a nádpálcával. Ez volt a tenyeres. Nem. Csöppet sem fájt! Akik már sok ötöst kaptak, azoknak képkeretben egy nagy ötöst akasztottak a hátukra, úgy kellett átmenniük a fiúiskolába, és végigjárni a padsorok között. A kislányok sírtak szégyenükben. Néha egész bőgésorgia tört ki! Nekem is volt képkeretem. De én örültem neki, mert nagyon tetszett a Sólyom Frici – fekete haja és kék szeme volt –, s ott Fricivel mindig szemezhettünk. Frici egyszer, amikor sötétben bújócskát játszottunk egy gyerekzsúron, megpuszilta az arcomat. Két nap múlva – amikor éppen a jégpályán korcsolyáztam –, megállt a rács előtt, és teli torokból ordította, mert a pályán nagy hangerővel szólt a gramofon: – Itala! Itala! Mondd meg gyorsan, megcsókoltalak én téged…? Mert most megyek gyónni!

Tajti Annának már annyi intője volt, hogy a mamája kijelentette: ha még egy intőt hoz, agyonveri. Így engem kért meg, hogy írjam alá az intőjét. Aláírtam, de nagyon megszenvedtem érte, mert otthon azt mondták, hogy ez már okirat-hamisítás. Sírva zokogtam anyukámnak: „Hát hagytam volna, hogy agyonverjék?”

Az egyik órán a tanító néni fejvizitet tartott. A tócoskertieket hazaküldték, hogy petróleumban mossák meg a fejüket, mert tetűt találtak benne. A Szili doktor lányának is találtak serkét a fején. Vajon mi lehetett az? – gondolkoztam, mert a Márta úgy örült neki. Aztán a tanító néni megkérdezte, hogy otthon kinél van még valamilyen bogár. Én azonnal jelentkeztem, a tanító néni nagyon meglepődött, de végre felszólított. „Nálatok mi van?” – „Svábbogár!” – mondtam. „Hol?” – kérdezte kétségbeesve. „Anyukám ágyában!” Emmi néni rögtön elrohant anyukához, kíméletesen körülírva, hogy mit hallott a kislányától. Anyukám majdnem összeesett. – „Debrecenben svábbogár? Nálunk? Honnan vetted ezt? Drága kislányom, hogy mondhattál ilyet?” – „Hát te mondtad, anyuka, hogy alattunk a kifőzdébe ne menjek be, mert ott svábbogár van, ami még a falon is átmászik. Ha az a svábbogár átmászott volna a falon, pont a te ágyadba mászott volna!”

Sírva folytattam: „Mindenkinek volt valamije az osztályban, csak nekünk ne legyen?”

A debreceni nagyvásáron rengeteg volt a látnivaló. Mézeskalács, törökméz – „idenézz, fele cukor, fele méz”. Kaptunk vásárfiát, de a lóvásár előtt, a gyerektéren, ringlispíl is forgott, lehetett lovacskázni, zsákban futni. Ugrándozva versenyeztek a gyerekek, ki kapja el először szájával a kifeszített madzagon függő debreceni kolbászt. A bámészkodó lurkókat velem együtt egy bácsi a lepényevéshez tuszkolta. Hason fekve, körbe-körbe, hátratett kézzel kellett majszolni a hatalmas lekváros lepényt, aminek a közepén egy húszfilléres volt. Az győz, aki a leghamarabb eléri szájával a pénzt… Bőszült mohósággal, lekváros szájjal – óriási iramban habzsolva csámcsogtak a gyerekek a győzelemért.

Az én arcomon is elkenődött a lekvár. Megborzadva, hátratett kezemmel titokban kioldoztam zöld dirndlikötényemet, megtöröltem az arcomat. Felálltam és eloldalogtam, azt hajtogatva magamban: „Alászolgája, lekváros a pofája…” Az üvöltözésre fordultam vissza. A lepényevés győztesét – lekváros képpel – a magasba emelgették, a hasára mutogatva, hogy: ott van a pénz, mert a falánk győztes a húszfillérest lenyelte! Így a jutalomra neki egy kicsit még várni kellett.

Az egyik karácsonyi előadást az elemiben én írtam és én rendeztem. Már nem tudom pontosan, miről szólt, de a végén ezt szavaltuk:

Eljött a nap, mit várva vártunk,

Az égen csillagfény ragyog.

Jézuska fáját, ím, elhozták

A halkan szálló angyalok.

Köszönjük neked, édes Jézus,

Hogy szíved minket így szeret,

S az angyalok dalával együtt

Dicsőítjük ma szent neved.

Ha elmúlik majd a karácsony,

Te akkor is maradj velünk,

S míg élünk, ezt a kis családot

Szeresd, ó édes Istenünk!

Attól kezdve ezt a verset egész életünkben elmondtuk anyukáéknak a karácsonyfa alatt.

Az iskolai előadás után Zsigó Irén, Smotzer Mária és az összes tócoskerti szegény gyerek ajándékot kapott az iskolától. Csak most látom, ahogy nézem a régi képeket, milyen csúnya, szürke, szúrós pulóvert, kék csíkkal az ujján.

A debreceni színházba sokat jártunk. Miután nagypapa meghalt, a boltot apuka örökölte, de nem nagyon figyelt az üzletre, mert lekötötte az újságírás. Az antiszemita alkalmazottak puccsot szerveztek, így az hamarosan tönkrement. Apu az egyik reggel bement az üzletbe, de zárva találta. A roló is le volt húzva. Alkalmazottai elárvereztették, és még aznap boltot nyitottak a másik sarkon. Apuka azt mondta: „Puccs! Az üzletnek fuccs!” De akkorra már a lakásunkat is elárverezték. Horváth Árpád, a debreceni színház igazgatója azonnal odahívta apukát társigazgatónak és mindenesnek. Igényes színházat játszottak, rá is ment ingük, gatyájuk. Sosem volt elég a pénz. Bizony előfordult, hogy míg Horváth Árpád felesége, Neményi Lilike a Csodahajó második felvonásában azt énekelte a közönségnek, hogy:

Csodahajón repülök én,

Hiszen az optimizmust

hintem szerteszét…

– ezalatt apuka és Árpád bácsi a színfalak mögött a harmadik felvonás díszleteit festették. Az is megesett, hogy gázsifizetéskor Lilike bundáját és anyuka boáját kellett a zálogba csapni. Ha Lilike nem játszott, akkor az első páholyban ült, és jó nagyokat kacagott csilingelő hangon.

Én a szubrettnek, Jurik Julcsinak képzeltem magam, bár gyerekkorom óta Bette Davis a színészideálom: mióta láttam a Szerelem és vérpad című filmben, mindig Angliai Erzsébetet szerettem volna eljátszani. Rita a primadonnát, Jurik Icát utánozta. Örkényi Évikét ott láttam először szerepelni mint Csipkerózsikát; még egész pici volt.

Rituka Az ember tragédiája V. színében Kimón szerepét játszotta, mi meg Bandival a londoni vásárban statisztáltunk. Kőmives Sándor volt Lucifer. Évát Beleznay Margit, Ádámot Túróczi Sándor alakította. A Tragédia nem sokáig volt műsoron, mert eljátszották benne a Marseillaise-t, s az előadást betiltották. 1937-ben a jobboldal hevesen támadta a sajtóban apukát.

Röpcédulákkal szórták tele a színházat. Még tüntetésekre is emlékszem, lovas rendőrökkel. Árpád bácsi nem akarta elengedni apukát a színháztól, de a helyzet olyan tarthatatlan lett, hogy egy éjszaka megszöktünk Pestre.

Békés Itala színházi szerepei

Princev, E.–Hocsinszkij, J.: Csodák országa

1949.09.24.

Úttörő Színház

Budapest

Rendezte: Fábri Zoltán, Horvai István

Kosztja: Békés Itala f. h.

Brustein, Alekszandra: Tamás bátya kunyhója

1950.01.13.

Úttörő Színház

Budapest

Rendezte: Fábri Zoltán, Horvai István

Judy: Békés Itala f. h.

Fehér Klára: Becsület

1950.05.18.

Úttörő Színház

Budapest

Rendezte: Fábri Zoltán, Marton Endre

Kertész: Békés Itala f. h.

Irosnyikova, Irina: Nálunk Szibériában

1950.09.24.

Honvéd Színház

Tájbemutató

Rendezte: Katona Ferenc

Szaratovi lányok:

Katja: Békés Itala (szerepkettőzés)

Szobko, Vagyim Nyikolajevics: A második front mögött

1951.04.02.

Honvéd Színház

Tájbemutató

Rendezte: Békés András

Jane Crosby, angol leány: Békés Itala

Strelkov, Lazan: Felderítés

1951.06.?

Honvéd Színház

Budapest

Rendezte: Földes Gábor

Markova, titkárnő: Békés Itala

Móricz Zsigmond: Légy jó mindhalálig

1952.09.26.

Ifjúsági Színház

Budapest

Rendezte: Both Béla

Nyilas Misi: Békés Itala (szerepkettőzés)

Gajdar, Arkagyij–Avgyejev, J.: Timur és csapata

1952.12.12.

Ifjúsági Színház

Budapest

Ifjúsági Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Kamarás Gyula

Figura: Békés Itala (szerepkettőzés)

Ljubimova, Valentina Alekszandrovna: Hólabda

1953.03.13.

Ifjúsági Színház

Budapest

Ifjúsági Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Kamarás Gyula

Connie: Békés Itala

Török Tamás: Az eltüsszentett birodalom

1953.05.15.

Ifjúsági Színház

Budapest

Ifjúsági Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Kende Márta

Borstörő Palkó: Békés Itala

Hárs László: A titkos őrs

1954.04.13.

Ifjúsági Színház

Budapest

Ifjúsági Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Komor István

Elemér: Békés Itala

Karinthy Frigyes: Tanár úr kérem. Jelenetek és egyfelvonásosok

1954.05.07.

Ifjúsági Színház

Budapest

Ifjúsági Színház Kamaraszínháza

Békés Itala

Molnár Ferenc–Török Sándor: A Pál utcai fiúk

1954.11.12.

Petőfi Színház

Budapest

Rendezte: Apáthi Imre

Nemecsek: Békés Itala

Trenyov, Konsztantyin: Gimnazisták

1955.10.21.

Petőfi Színház

Budapest

Rendezte: Szendrő József–Békés András

Duszja: Békés Itala

Tóth Eszter–Török Sándor: Csilicsala csodái

1955.11.06.

Petőfi Színház

Budapest

Rendezte: Szendrő Ferenc

Balog Gyuszi: Békés Itala

Tamási Áron: Énekes madár

1956.04.13.

Jókai Színház

Budapest

Rendezte: Békés András

Eszter: Békés Itala

Ady Endre–Baló László–Bános Tibor–Békés András–Bleyer Pál–Brand István–Buday Dénes–Darvas Szilárd–Fejér István–Grodzienska-György László–Heves Ferenc–Kellér Dezső–Királyhegyi Pál–Krúdy Gyula–Magyar Tibor–Nádasi László–Pártos Jenő–Pongrácz László–Pongrácz Zsuzsa–Reményi József–Szép Ernő–Szirmai Rezső–Szűcs István: Osztályonfelüli kabaré

1957.09.14.

Vidám Színpad

Budapest

Rendezte: Hegedűs Tibor–Zsudi József

Konferál: Kellér Dezső

Békés Itala

Abonyi Éva–Bencsik Imre–Bleyer Pál–Brand István–Csanak Béla–Darvas Szilárd–Faludi András–Fejér István–Gábor Andor–Gádor Béla–G. Dénes György–György László–Harsányi Béla–H. Barta Lajos–Heves Ferenc–Illés Endre–Kalmár Tibor ifj.–Kállai István–Király Dezső–Komlós Vilmos–Majláth Júlia–Maupassant, Guy de–Nagy Endre–Nádassy László–Nádor Mihály–Nemes Zoltán–Nóti Károly–Ötvös Marcell–Pártos Jenő–Rozsos István–Soós András

Szirmai Albert: Egyebek és emberek

1958.02.15.

Vidám Színpad

Budapest

Rendezte: Hegedűs Tibor–Zsudi József

Konferál: Darvas Szilárd

Darvas Szilárd–Rozsos István: Bolognai srácok

Békés Itala

Emőd Tamás: Egy kis chanson (A magyar kabaré 50 éve II.)

1958.02.22.

Irodalmi Színpad

Budapest

Rendezte: Gál István

Békés Itala

Emőd Tamás: Óbreton legenda

1958.02.22.

Irodalmi Színpad

Budapest

Rendezte: Gál István

Öregasszony: Békés Itala

Karinthy Frigyes: Így írtok ti

1958.05.15.

Irodalmi Színpad

Budapest

Rendezte: Gál István

Békés Itala

Nádasi László–Pető–Gerényi–Tardos Péter–Fejér István–Herczeg Kálmán–Brand István–Vadnai László–Lakatos László–Magyar Tibor–Fekete Gyula–Blazek–Kosnar–Király Dezső–Szép Ernő–Kellér Dezső–Harsányi Béla–G. Dénes György: A helyzet a következő…

1958.05.24.

Vidám Színpad

Budapest

Rendezte: Hegedűs Tibor–Zsudi József

Konferál: Kellér Dezső

Békés Itala

Sebastian, Mihail: Névtelen csillag

1958.09.18.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Ádám Ottó

Egy diáklány: Békés Itala

Gladkov, Fjodor: Szilveszter

1958.11.05.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Békés András

Gálja: Békés Itala

Kosztolányi Dezső–Herczeg Ferenc–Nagy Lajos–Karinthy Frigyes–Nadányi Zoltán–Hunyady Sándor–Tamási Áron–Tóth Árpád–Mikszáth Kálmán–Molnár Ferenc: Közéleti kitűnőségek (Hazai görbe tükör sorozat)

1959.02.16.

Irodalmi Színpad

Budapest

Rendezte: Cservény Judit

Békés Itala

Wuolijaki, Hella–Brecht, Bertolt: Puntila

1959.03.06.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Both Béla

Kata, szobalány: Békés Itala

Bródy Sándor: A medikus

1959.04.18.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Ada: Békés Itala

Dihovicsnij, Vlagyimir–Szlobodszkoj, Mark: De nehéz a feltámadás

1960.04.15.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Vámos László

Csipesz doktornő: Békés Itala

Szép Ernő: Vőlegény

1960.10.29.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Vámos László

Mariska, gyermekük: Békés Itala

Romhányi József: Bolondos állattan

1961.02.16.

Bartók Terem

Budapest

Rendezte: Vámos László

Békés Itala

Brecht, Bertolt: A kaukázusi krétakör

1961.03.24.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Az anyós: Békés Itala

A mi szilveszterünk

1961.12.31.

Irodalmi Színpad

Budapest

Műsorközlő: Balogh Emese

Békés Itala

Caragiale, Ion Luca: Farsang

1962.05.11.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Both Béla

Mita: Békés Itala

Gogol, Nyikolaj Vasziljevics: A revizor

1962.10.14.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Pártos Géza

Marja Antonovna, a polgármester leánya: Békés Itala

Brecht, Bertolt: Svejk a második világháborúban

1962.12.01.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Vámos László

Kati, Anna barátnője: Békés Itala

Zelk Zoltán: Az ezernevű lány

1963.01.24.

Bartók Terem

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Kopárszív: Békés Itala

Tímár György (összekötő szöveg): Sanzon 1963

1963.02.02.

Bartók Terem

Budapest

Rendezte: Gyökössy Zsolt

Békés Itala

Čapek, Karel: A rabló

1963.04.28.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Vámos László

Fanka, öreg cseléd: Békés Itala

Büchner, Georg: Danton halála

1963.12.20.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Simonné: Békés Itala

Kleist, Heinrich von: Amphitryon

1964.12.19.

Madách Színház

Budapest

Madách Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Pártos Géza

Charis, Sosias felesége: Békés Itala

García Lorca, Federico: Yerma

1965.02.12.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Vámos László

Dolores: Békés Itala

Madách Imre: Az ember tragédiája

1965.07.31.

Szegedi Szabadtéri Játékok

Szeged

Szegedi Szabadtéri Játékok – Dóm tér

Rendezte: Vámos László

7. szín: Bizánc

Heléne: Békés Itala

11. szín: London

Cigányasszony: Békés Itala

Müller Péter: Szemenszedett igazság

1966.02.19.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Lengyel György

Vallet-né, Vallet felesége: Békés Itala

Madách Imre: Az ember tragédiája

1966.07.24.

Szegedi Szabadtéri Játékok

Szeged

Szegedi Szabadtéri Játékok – Dóm tér

Rendezte: Vámos László

Békés Itala

Dickens, Charles–Ádám Ottó: Copperfield Dávid

1966.10.04.

Bartók Gyermekszínház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Miss Murdstone: Békés Itala

Németh László: Az áruló

1966.12.22.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Moróné: Békés Itala

Scarnicci, Giulio–Tarabusi, Renzo: Kaviár és lencse

1967.05.06.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Kerényi Imre

Matilde, Leonida testvére: Békés Itala (beugrás 1967.06.03.)

Molnár Ferenc: Az ibolya

1967.10.07.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Vámos László

Rakolnoki kisasszony: Békés Itala

Keroul, Henry–Barré, Albert: Léni néni

1969.01.24.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Kerényi Imre

Donna Juanita: Békés Itala

Móricz Zsigmond: Groteszk

1970.11.14.

Madách Színház

Budapest

Madách Stúdió

Rendezte: Lengyel György

A tanítóné: Békés Itala

Schiller, Friedrich: Ármány és szerelem

1971.03.20.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Vámos László

Millerné: Békés Itala

Darvas József: A térképen nem található

1971.04.03.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Lengyel György

Zsuzsika néni: Békés Itala

Shaw, George Bernard: Candida

1972.09.15.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Kerényi Imre

Proserpine Garnett kisasszony: Békés Itala (szerepátvétel)

Tamási Áron: Énekes madár

1973.02.08.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Kerényi Imre

Gondos Eszter, vénleány: Békés Itala

Janikovszky Éva: Trallala és Lallala, avagy Most én jövök

1973.04.15.

Bartók Színház

Budapest

Rendezte: Szirtes Tamás

Trallala, aki folyton jön: Békés Itala

Simon, Neil: A Napsugárfiúk

1974.02.22.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Szirtes Tamás

Ápolónő: Békés Itala

Karinthy Ferenc: Hetvenes évek

1975.03.29.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Kerényi Imre

Parádsasváryné: Békés Itala

Wilder, Thornton: A házasságszerző

1975.12.05.

Madách Színház

Budapest

Madách Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Lengyel György

Miss Van Huyssen: Békés Itala (szerepátvétel 1977. októbertől)

Gogol, Nyikolaj Vasziljevics–Szakonyi Károly: Holt lelkek

1976.12.17.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Lengyel György

Szofja, a postamester felesége: Békés Itala

Gandillot, Léon: A kikapós patikárius

1977.07.15.

Városmajori Színpad

Budapest

Rendezte: Seregi László

Paturinné, iskolamester: Békés Itala

Kacsóh Pongrác–Petőfi Sándor–Bakonyi Károly: János vitéz

1978.08.09.

Szegedi Szabadtéri Játékok

Szeged

Szegedi Szabadtéri Játékok – Dóm tér

Rendezte: Vámos László

Iluska mostohája: Békés Itala

Békés Itala: Mozgás, gyerekek!

1978.11.11.

Játékszín

Budapest

Rendezte: Békés Itala

Békés Itala

Molnár Ferenc: A doktor úr

1979.04.14.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Ádám Ottó

Marosiné: Békés Itala

Kacsóh Pongrác–Bakonyi Károly: János vitéz

1979.11.17.

Fővárosi Operettszínház

Budapest

Rendezte: Vámos László

Mostoha: Békés Itala m. v. (szerepkettőzés)

Harwood, Ronald: Az öltöztető

1980.12.05.

Madách Színház

Budapest

Egyetemi Színpad

Rendezte: Ádám Ottó

Madge, ügyelő: Békés Itala

Galin, Alekszandr: Retro (Leélt napok fényes bánata)

1982.02.26.

Játékszín

Budapest

Rendezte: Benedek Árpád

Peszocsinszkaja, Roza Alekszandrovna: Békés Itala

Mikszáth Kálmán–Karinthy Ferenc–Benedek András: A Noszty fiú esete Tóth Marival

1982.11.19.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Lengyel György

Tóthné: Békés Itala

Coward, Noël: Alkonyi dal

1983.03.23.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Huszti Péter

Hilde Latymer: Békés Itala

Gyurkovics Tibor: Fészekalja

1983.10.07.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Ádám Ottó

Mária: Békés Itala

Polgár András: Töltsön egy estét a Fehér Rózsában

1985.03.22.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Fábri Zoltán m. v.

Erzsébet királynő: Békés Itala

Shakespeare, William: Szeget szeggel

1985.11.24.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Szirtes Tamás

Tekeriné, kerítőnő: Békés Itala

Slade, Bernard: Romantikus komédia

1986.09.19.

Madách Színház

Budapest

Madách Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Pethes György

Blanche: Békés Itala

Békés Pál: A női partőrség szeme láttára

1987.02.06.

Madách Színház

Budapest

Madách Színház Kamaraszínháza

Rendezte: Huszti Péter

Grósz néni: Békés Itala

Coward, Noël: Szénaláz

1988.01.29.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Szirtes Tamás

Clara: Békés Itala

De Filippo, Eduardo: Vannak még kísértetek!

1989.04.14.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Huszti Péter

Carmela, Rafaelo nővére, elkárhozott lélek: Békés Itala

García Lorca, Federico: Bernarda Alba háza

1990.03.14.

Madách Színház

Budapest

Madách Színház Stúdiószínpada

Rendezte: Puskás Tamás

Maria Josefa: Békés Itala

Molnár Ferenc: Az üvegcipő

1990.04.27.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Szirtes Tamás

Roticsné: Békés Itala

Erdman, Nyikolaj: A mandátum

1991.01.08.

Ódry Színpad

Budapest

Rendezte: Dávid Zsuzsa

Visnyevszkaja, Tamara Leopoldovna: Békés Itala m. v.

Békés Itala: Hogyan lettem senki?

1991.12.04.

Madách Színház

Budapest

Madách Stúdió

Békés Itala

Schönthan, Paul von–Schönthan, Franz von: A szabin nők elrablása

1992.05.08.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamaraszínház

Rendezte: Huszti Péter

Retteginé, drámai szende: Békés Itala

Kaufman, George S.–Hart, Moss: Egyszer az életben

1993.04.30.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Szirtes Tamás

Mrs. Walker: Békés Itala

Greene, Graham–Havergal, Giles: Utazások nénikémmel

1993.11.12.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Vámos László

Hattie, Miss Paterrson, Frau Schmidt: Békés Itala

Scarnicci, Giulio–Tarabusi, Renzo: Kaviár és lencse

1994.09.20.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Kerényi Imre

Matilde, Leonida nagynénje: Békés Itala

Tolcsvay László–Dickens, Charles–Müller Péter: Isten pénze

1995.12.23.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Nagy Viktor

Dilberné: Békés Itala

Bock, Jerry–Sólem Aléchem–Stein, Joseph: Hegedűs a háztetőn

1996.09.28.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Kerényi Imre

Jente, házasságközvetítő: Békés Itala (szerepkettőzés)

Cejtel nagymama: Békés Itala (szerepkettőzés)

Várkonyi Mátyás–Bródy János: Will Shakespeare vagy akit akartok

1997.09.21.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Nagy Viktor

Erzsébet királynő: Békés Itala

Bart, Lionel–Dickens, Charles–Bart, Lionel: Oliver!

1997.12.20.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Szirtes Tamás

Mrs. Sowerberry: Békés Itala

Simon, Neil: A jó doktor

1998.02.27.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Müller Péter Sziámi

Brazilovné, Az úrnő, Idős hölgy a parkban, Egy védtelen teremtés: Békés Itala

Harling, Robert: Acélmagnóliák

1998.12.04.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Kolos István

Valery Bourdeaux, Emilyék szomszédja: Békés Itala

Wilde, Donald R.: Mennyből az angyal

2000.10.13.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Schlanger András

Eleanor Rheingold: Békés Itala

Grimm, Wilhelm–Grimm, Jacob–Pozsgai Zsolt: Holle anyó

2002.02.10.

Budapesti Kamaraszínház

Budapest

Tivoli

Rendezte: Cseke Péter

Holle anyó: Békés Itala

Bródy Sándor: A szerető

2002.05.11.

Budapesti Kamaraszínház

Budapest

Ericsson Stúdió

Rendezte: Almási-Tóth András

Friderika: Békés Itala

Coward, Noël: Forgószínpad

2002.05.18.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Huszti Péter

Sarita Myrtle: Békés Itala

Puskin, Alekszandr Szergejevics: Borisz Godunov

2002.10.04.

Madách Színház

Budapest

Madách Kamara

Rendezte: Kovalik Balázs

Pátriárka, Határőr, Kszényija: Békés Itala

Shaffer, Peter: Black Comedy

2004.04.17.

Madách Színház

Budapest

Rendezte: Szerednyey Béla

Miss Furnival, a vénkisasszony: Békés Itala

Homérosz–Márai Sándor–Hamvas Béla–Kovalik Balázs: Odüsszeusz tours

2005.03.19.

Örkény István Színház

Budapest

Rendezte: Kovalik Balázs

Heléna: Békés Itala

Piknik Békés Italával

2006.03.04.

Madách Színház

Budapest

Tolnay Szalon

Békés Itala

Peer Krisztián–Vajdai Vilmos–Veress Anna: Teliholdkor az emberek olyan bolondosok

2008.09.20.

TÁP Színház

Budapest

Merlin Színház

Rendezte: Vajdai Vilmos

Békés Itala

Odüsszeusz

2009.05.15.

TÁP Színház

Budapest

Trafó – Kortárs Művészetek Háza

Rendezte: Vajdai Vilmos

Antikleia: Békés Itala

Örkény István: Macskajáték

2009.08.03.

Gyulai Várszínház

Gyula

Várszínpad

Rendezte: Mácsai Pál

Cs. Bruckner Adelaida: Békés Itala

Örkény István: Macskajáték

2009.10.09.

Örkény István Színház

Budapest

Rendezte: Mácsai Pál

Cs. Bruckner Adelaida: Békés Itala

Csehov, Anton Pavlovics: Meggyeskert

2013.10.12.

Örkény István Színház

Budapest

Rendezte: Zsótér Sándor

Firsz, inas, 87 éves öreg: Békés Itala

Békés Itala: Találkozás égi játszótársakkal

2013.??.??.

Óbudai Társaskör

Budapest

Békés Itala

Térey János: Lót – Szodomában kövérebb a fű

2019.12.20.

Örkény István Színház

Budapest

Rendezte: Kovalik Balázs

Mikaél: Békés Itala

Bánki Gergely–Gábor Sára–Polgár Csaba: Zűrzavar 2045

2020.10.09.

Örkény István Színház

Budapest

Rendezte: Polgár Csaba

Békés Itala: Békés Itala

Összeállította Lakatosné Ircsik Teri

(Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet)

Békés Itala egyszemélyes színházának előadásai

1954 Majakovszkij: Mi leszek, ha nagy leszek
országszerte

1957 Ujjé, kino!
Pozsony; Karlovy Vary; Vidám Színpad

1958 Heltai Jenő – Szép Ernő-est
országszerte

1963 Nyuszi-buli
országszerte

1966 Télanyó
országszerte

1969 A NŐ!?
Egyetemi Színpad és az ORI rendezésében
országszerte

1970 A NŐ!?
Nagy-Britannia

1970 O’Neill, E.: Reggeli előtt
országszerte

1971 Denger, F.: Bécsi homár
országszerte

1973 Trallala és Lallala
Gyermekszínház

1973 Mit képzelsz?
országszerte

1975 A NŐ!?
Moszkva

1976 Vidám Békés Este
Vigadó (Az Interkoncert rendezésében)

1977 A NŐ!?
India

1977 Mozgás, gyerekek!
országszerte (az OTSH felkérésére)

1978 Szerelem és még valami
országszerte (az Állami Ifjúsági Bizottság felkérésére)

1978 Vidám Békés Este
Ausztria

1979 Vidám Békés Este
Skandinávia; Szentendre, Nosztalgia presszó

1979 Tartanék szeretőt
országszerte (az Állami Ifjúsági Biz. felkérésére)

1980 A lélek és a tánc (Disco Itala)
országszerte (az Állami Ifjúsági Bizottság felkérésére)

1981 Lenni vagy látszani
országszerte (az Állami Ifjúsági Bizottság felkérésre)

1982 Makk Marci vár országszerte (az Állami Ifjúsági Bizottság felkérésére)

1983 Mi leszek, ha nagy leszek?
országszerte (a Pályaválasztási Tanácsadó Intézet felkérésére)

1983 Cabaret Unique
Étoile Club

1983 Játékkaszinó – kockázat nélkül
a Te meg Én Klub felkérésére

1984 Tetőtől talpig
országszerte

1985 Na végre, itt a nyár!
Balaton-part (ORI rendezvény)

1985 Sírjak vagy nevessek?
országszerte

1987 Pilinszky-est
a Te meg Én Klub felkérésre

1990 Chat Noir (A varázsló macska)
Budapest Kongresszusi Központ

1992 Hogyan lettem senki?
Madách Színház

2005 Piknik Békés Italával
Madách Színház, Tolnay Szalon

A fotók lelőhelye

A fotók nagy része Békés Itala archívumából származik. A legtöbb kép fotósát, jogtulajdonosát minden erőfeszítésünk ellenére sem sikerült megtalálnunk. Az alábbiakban zárójelben a kötet oldalszámait közöljük.

Csoda Krakkóban (1 – fotó: Haris László)

Inforg–M&M: Testről és lélekről (2)

Madách Színház archívuma (3 – fotó: Ilovszky Béla; 4, 5, 6 – fotó: Kanyó Béla; 7, 8 – fotó: Mohos Angéla)

Médiaszolgáltatás-támogató és Vagyonkezelő Alap (MTI Fotó: Bartal Ferenc [9], Keleti Éva [10, 11], Szamosi János [12])

Óbudai Társaskör (13)

Örkény Színház archívuma (14, 15, 16, 17 – fotó: Gordon Eszter)

Jegyzetek

1 A mai Színház- és Filmművészeti Egyetem 1893-tól 1947-ig Országos Magyar Királyi Színművészeti Akadémia néven működött mai helyén, a VIII., Rákóczi út 21.-ben.

2 Bronisław Huberman (1882–1947) világhírű lengyel hegedűművész.

Tartalom

Olasz-magyar családom

Háromtagú társulatunk

Legendás iskoláim

Albina nővér

Az első szerelmek

Háború

Színiakadémia, tanárok, ötvenes évek

A sorsom eldőlt: kisfiú lettem

Nevelőtáborok

Amikor én két évig katona voltam

Új fiúk, új szerelmek

„Barakklakás”

Ujjé, kino!

Csipkekészítés

Kiruccanások

Virágoskert

Látomás öttől hétig

„Bombázz a jóval!”

Vidám Békés Este

Kalinga csak vár

Rituka

Mit csinál a színész, amikor nem játszik?

Pódium a Rádióban

Lenni vagy látszani

Philemon és Baucis

Különleges ízek

Jutalomjáték

Eltelt harminc év

Örkény Színház

Holle anyó

Forgószínpad

Csoda Krakkóban

A nagykövetasszony

TÁP Színház, 2006

Népszerűség

Gondolatiskola

Piknik Békés Italával

Olvasd a buszon

Macskajáték

Égi játszótársak

Meggyeskert

Testről és lélekről

Bandi

Mondja marha mért oly bús: zenés történelem

Életmű-kiállítás

Az utolsó szó jogán

Nem mindenki él addig, amíg meg nem hal

Nincs vége még

Epilógus

Békés Itala színházi szerepei

Békés Itala egyszemélyes színházának előadásai

A fotók lelőhelye

Jegyzetek

Névmutató

Köszönet a kötet szerkesztésében nyújtott segítségéért
Hengl Krisztának.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4200 7
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License, Version 2.0.