Írta: Lynette Noni

A mű eredeti címe: The Blood Traitor

Fordította: Szujer Orsolya

Szerkesztők: Pócsi-Fodor Petra, Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Lynette Noni

© Szujer Orsolya

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítókép: Jim Tierney

Borítódizájn: David Hastings

Térkép: Francesca Baerald

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 077 9 (epub), kiadói kód: MX-1633e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H, tel.: (62) 548-444,

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Kedves olvasó!

Ez a sorozat már a legelejétől fogva dolgozott fel felkavaró dolgokat, azonban figyelembe véve A ketrec végét, az út, amit Kivának most végig kell járnia, nagyobb kihívásokat tartogat, mint bármi, amivel eddig szembenézett. Kérlek, vedd figyelembe, hogy bár igyekeztem a lehető legnagyobb gonddal és odafigyeléssel megjeleníteni ezeket ebben a könyvben, a következő oldalakon olyan dolgok tűnhetnek fel, amelyek egyes olvasókból heves érzelmi reakciót válthatnak ki.

Mindenkinek, aki valaha is fel akarta adni, ám mégis úgy döntött, hogy megy tovább,

hogy továbbra is próbálkozik,

hogy továbbra is remél,

hogy továbbra is túlél:

Ez a könyv a miénk.

PROLÓGUS

Az asszony keservesen sírt.

A könnyek folyam módjára csorogtak arcán, csöppentek le álláról és áztatták el tunikáját. Csendben kellett maradnia. Senki sem szerezhetett tudomást bánatáról.

Mivel azt senki sem értené meg.

Karját a térde köré kulcsolva sátrának sötétjébe meredt, és közben a rég elfeledett istenekhez imádkozott. A megbocsátásukért könyörgött. Bár tudta, hogy nem érdemli meg azt, és soha nem is fogja.

Azok után nem, amit tett.

Azok után nem, amit kreált.

Teste beleremegett a zokogásba.

– Hibát vétettem – tátogta némán. – Vissza akarom csinálni. Vissza kell csinálnom.

A férfi így lelt rá – könnyektől áztatva, előre-hátra hintázva kínjában.

Megállt az asszony sátrának bejáratánál, majd sietve odalépett hozzá, letérdelt elé, és sajátjába fogta annak reszkető kezét.

– Mi történt, kedvesem? Beteg vagy? Megsebesültél?

Az asszony könnybe lábadt szemével egyenesen a férfiéba nézett.

– Tévedtem – krákogta.

– Mivel kapcsolatban? – ráncolta a homlokát a férfi. Szavai nyomán újabb könnyek csorogtak végig a nő arcán.

– Mindennel.

A férfi nem rejtette el zavarát. Se félelmét.

– Nem vagy jól – mondta. – Mindjárt megkérem Zuleekát, hogy jöjjön és gyógyítson…

– Ne! – kiáltotta az asszony, ahogy kirántotta kezét a férfi szorításából, feszültsége pedig elöntötte a sátrat.

A férfi a sarkára ült, és onnan szemlélte figyelmesen a nőt.

– Mi történt? – ismételte lágyan.

Az asszony egy hosszú pillanatig semmit sem szólt. Amikor végül válaszolt, a szavai fájdalmas, reszelős suttogásként hagyták el ajkát.

– Zuleeka végzett velük. Egyet legyintett a kezével, és elroppantotta a nyakukat.

A férfi elsápadt.

– Kikét?

– A falusiakét, mindenkiét, aki mellett csak ellépett. Mindenkiét, aki csak ferde szemmel nézett rá. Mindenkiét, aki nem volt hajlandó csatlakozni hozzánk. – Az asszony nyelt egyet. – Mindenki azt hiszi, hogy én voltam. De én… – Megrázta a fejét, majd suttogva folytatta: – Tudtam, hogy egyre csak növekszik az ereje, de ez… sosem akartam, hogy ez történjen. Sosem vágytam erre. A legutóbbi után megígérte, hogy soha többé nem fogja használni, amikor ő… amikor én…

– Legutoljára megállítottad őt – mondta a férfi, a hangja vigasztaló, ám határozott volt. – Megakadályoztad, hogy végezzen a herceggel és a testőrével. Élnek és jól vannak.

– Az az őr elvesztette a kezét.

– Sokkal többet is veszített volna, ha nem szabadítod fel az őt gúzsba kötő bűbáj alól. A koronaherceg pedig halott lenne. – Aztán halkan megjegyezte: – Nem is olyan régen még erre vágytál. Hogy eggyel kevesebb Vallentisszel kelljen bajlódnod.

– Nem fogtam fel… – Az asszony ismét megrázta fejét. – A herceg csak egy kisfiú, még Torellnél is fiatalabb. Amikor megláttam őt, én… – Lehunyta szemét, és megismételte: – Még csak egy kisfiú.

– Azonban ettől függetlenül a családja közted és a céljaid közt áll. A fiú az utadban áll.

– Biztos van más módja is, hogy megszerezzük a trónt. Olyan módja, ami közben egyetlen másik szerettemet sem éri bántódás. Képtelen vagyok… – Mondatának zokogás vetett véget. – Nem veszíthetek el még valakit. Így nem. Zuleeka végezni fog magával, ha továbbra is arra használja a hatalmát, hogy ártson másoknak. A mágia belülről fogja felemészteni.

A férfi alaposan átgondolta szavait, mielőtt felelt volna.

– Nem okolhatod magadat Zuleeka tetteiért. A döntései a sajátjai.

– Ebben tévedsz, Galdric. Minden, amit csak tesz, miattam van – mondta az asszony. Gondolatai befelé fordultak, ahogy felidézte, mi is történt alig pár órával korábban. Csontok roppantak, nyakak törtek, testek hullottak a földre: férfiaké, nőké, gyerekeké, akik a pillanat törtrésze alatt már halottak is voltak. – Mindent, amit csak tud, én tanítottam neki. Ez az én hibám.

Súlyos csend telepedett rájuk, majd a férfi – Galdric – megkérdezte:

– Mi a parancsa, királynőm?

Tilda Corentine smaragdzöld tekintete csakis ekkor találkozott a férfiéval, szavak nélkül is megértve egymást legközelebbi barátjával, legbizalmasabb tanácsadójával, ahogy suttogva közölte vele válaszát. Ahogy a segítségéért könyörgött.

És aztán, a fejüket egymáséhoz hajtva, előálltak egy tervvel.

ELSŐ FEJEZET

Kiva Corentine tűzben égett.

A testét lángok perzselték, a vére forrongott ereiben, mire felnyögött és rángatózott, és igyekezett lelökni magáról az őt lefogó kezeket.

– Csak úgy perzsel – szólt egy mogorva férfihang. – Hozz neki egy kis vizet!

A hányadék bűze elárasztotta Kiva érzékeit – olyan közel volt hozzá, hogy a lány rádöbbent, hogy a saját hányását szagolja, mire ismét öklendezni kezdett.

Beteg volt.

Nem – nem beteg.

Valahol a tudata mélyén tudta, hogy nem valami betegség kínozza.

Elméjét homályos emlékek töltötték meg: kék-arany szemek és csóktól duzzadt ajkak, halálos árnyak és törött üveg, karamellpor és vasrácsok. De aztán a gondolatai szétszéledtek, az elméjében táncoló képek elégtek, és nem maradt más, csakis a könyörtelen forróság – ő maga nem volt több annál.

– Az istenekre, ez aztán jól kivan – mondta egy undorral teli női hang.

Valaki egy fapoharat erőltetett Kiva ajka közé. A víz lecsorgott kiszáradt torkán és elborította az állát.

– Bizony – értett vele egyet a férfi. – Viszont ő a te bajod. Nekem nincs időm a holtakra.

A Kivát lefogó karoknak nyoma veszett. Megpróbált felülni, de a mellkasát lángok szorongatták. A szemhéja a pillanat törtrészére rebegve felnyílt, azonban nem látott tüzet. Az ő maga volt – a lángok benne perzseltek.

– Nem halott – kelt vitára társával a nő.

– Csak idő kérdése a dolog – mondta a férfi. A hangja távolabbról szólt, mintha éppen távozófélben lett volna. – Túl sokat kapott a jó cuccból ahhoz, hogy túlélje nélküle. A legjobb lesz, ha sorsára hagyjuk. Vagy könyörületből te is végezhetsz vele, ha van hozzá gyomrod. – Horkantás. – Kétlem, hogy bármi problémád lenne vele.

– Te vagy a börtön gyógyítója – szólt a nő dühösen. – A te feladatod, hogy segíts neki.

A férfi ismét felhorkantott.

– Rajta már senki sem tud segíteni.

Kiva alig hallotta távolodó lépteit a fülében üvöltő pulzusától. A szíve természetellenesen gyorsan dobogott. Veszélyesen gyorsan.

Az elméje határmezsgyéjén tisztában volt vele, hogy aggódnia kellene az állapota miatt, azonban az ezt észlelő része semmit sem tudott tenni, még csak gondolni sem tudott semmire sem az egész testét ellepő, mindent felperzselő agónián túl.

Fájdalmának ködén szitkok áradata hatolt át, amit egy bőrkeményedéses kéz követett, ami a nyaka mögé siklott és durván felrántotta őt, majd a pohár ismét az ajkának feszült.

– Igyál! – parancsolta a nő, vizet erőltetve Kiva szájába. – Ha élni akarsz, akkor innod kell.

Kiva a folyadéktól fulladozva igyekezett eleget tenni a parancsnak, miközben végig az járt a fejében, hogy miért? Ha ez volt az élet, akkor a halál ennél csak jobb lehet. A férfi azt mondta, hogy könyörületesség lenne végezni vele. Kiva erre vágyott – arra, hogy a lángoló pokol gyorsan véget érjen, hogy a szívében tátongó lyuk örökre semmivé legyen.

A lyuk, amiről tudta, hogy semmi köze sincs jelenlegi állapotához.

Elméjében ismét felvillant az a kék-arany szempár, majd mielőtt a semmibe veszett volna, eme tünékeny álomkép nyomán egy másfajta kín hasított a lányba.

– A francba is, Kiva, igyál! – szólt a haragos női hang.

Azonban Kiva többé már nem volt képes inni. Testét reszketés kezdte rázni, a tűz jéggel küzdött. Testét még úgy is izzadság lepte el, hogy közben remegett a hirtelen jött hidegtől, azonban amikor valaki egy takarót terített rá, nyöszörögve könyörögni kezdett, hogy vegyék le róla.

Túl forró volt.

Túl hideg.

Túl sok.

– Kérlek! – krákogta, nem tudva, hogy mit, vagy hogy kitől is kér. – Kérlek!

– Nem így fogsz meghalni – jelentette ki a nő határozottan. – Nem így.

Azonban Kiva nem hitt neki. Mert azt akarta, hogy vége legyen – hogy mindennek vége legyen.

És amikor többé már nem bírta a kínt, tárt karokkal fogadta a feledés áldott ölelését.

* * *

Amikor Kiva kinyitotta a szemét, az első dolog, amit látott, a kígyó volt.

A szoba forgott körülötte – a gyéren megvilágított helyiség priccsekkel és kopott takarókkal volt tele, a lány emlékezetét pedig egy ismerős, fanyar szag izgatta.

Ez az ispotály, suttogta elméjének egy távoli szeglete. A Zalindov ispotálya.

Mintha valami figyelmeztető kürt szólalt volna meg benne, de egyszerűen képtelen volt bármi miatt is úgy igazán aggódni, miközben a nyelvét karamellíz fedte, a kígyó pedig kinyitotta száját és megszólalt.

– Hagyd már abba! – sziszegte a kígyó, ahogy jól megrázta őt. Kifejezetten úgy hangzott, mint az a nő, aki vizet öntött le a torkán.

Kiva kuncogva kinyújtotta karját, hogy megérintse.

A kígyó félrelökte a kezét.

– Követned kell le az alagutakba, vagy végeznek veled. Figyelsz te rám? Ha nem dolgozol, neked annyi.

A kígyó sürgetésére Kiva felült, a feje oldalra hanyatlott. Homályosan látta, hogy mocskos, szürke tunikát visel, mire ráncolni kezdte orrát saját hányadékának szagára.

– Az istenekre, fogalmad sincs róla, hogy mi is történik, mi? – motyogta a kígyó. Kiva háta köré tekeredett és talpra húzta őt. – Túl sok angyalport nyomtak beléd idefele úton, és most eszedet se tudod nélküle. – A kígyó keresztülrángatta őt az ispotályon. – Sikerült szereznem egy keveset, eleget ahhoz, hogy átsegítsen a következő pár napon. Lassan kell majd lehoznunk téged róla, különben a szerveid leállnak. Érted, amit mondok?

– Beszélő kígyók – mondta Kiva álmodozva, miközben megbotlott, ahogy kirángatták a napfényre. Felemelte kezét, és vigyorogva nézte az őt körülvevő szivárványszíneket. – Szép nap.

A kígyó száján kiszaladt valami ocsmányság, majd összeszorított foggal így szólt:

– Kiva, én vagyok az, Cresta. Szedd már össze magad!

Cresta.

Akkor hát nem egy kígyó.

Mondjuk attól nincs is messze.

Cresta Voss. A név megvetést és félelmet ébresztett Kivában, amit egy izmos, csimbókokban lógó vörös hajú, mogyoróbarna szemű fiatal nő képe kísért, akinek arca oldalán egy kígyótetoválás futott végig. Kőfejtő volt a Zalindovban, és Kiva már több mint öt éve ismerte. Aki ezen öt év alatt végig nyíltan gyűlölte Kivát. Aki a börtön lázadóinak vezére volt, és aki emellett Kiva nővéréhez, Zuleeka Corentine-hez, Evalon jelenlegi királynőjéhez volt hűséges, aki most lopott trónján ült, miután mindent elvett Kivától. Mindent – és mindenkit.

– Rossz kígyó – motyogta Kiva, ahogy próbálta kirántani magát Cresta karjai közül. – Menj innen!

– Fejezd be! – szólt rá Cresta, ahogy még szorosabban fogta Kivát és a murváról kiszáradt fűre vezette őt, az udvar közepén álló, kupolás kőépület felé haladva. – A nap végéig se húznád nélkülem.

– Dehogynem. – Kiva a talpa alatti, kiszáradt fűcsomókat kerülgetve ismét megbotlott, miközben a színek továbbra is ott kavarogtak a szeme előtt, lepattanva a börtön őket a távolban körülvevő mészkőfalairól. – Vagy mégsem. Nem számít.

– Hallod te egyáltalán magadat? – kérdezte Cresta, ahogy kikerültek egy, a földbe ásott terebélyes árkot, ami megragadta Kiva ködös figyelmét. Beletellett némi erőfeszítésbe, hogy a felszínre hívja az emléket, azt, ahogy az őrtorony felrobban és összedől. Mostanra semmi sem maradt belőle, csak a szelleme annak, ahol egykoron állt.

– Mot – lehelte Kiva annak a férfinek a nevét, aki lerombolta az őrtornyot, ahogy a gondolatai egy pillanatra kitisztultak. – Hol van Mot?

– Halott – közölte vele Cresta mindenféle érzelem nélkül. – Maga a Parancsnok végzett vele, közvetlen a lázadás után; azután a lázadás után, amit te arra használtál, hogy megszökj.

Kiva mellkasát bánat érintette a hullaházi munkás gondolatára, aki gondoskodott róla és segített neki túlélni a Próbatételeket, azonban képtelen volt túl sokáig az érzésbe kapaszkodni, mielőtt az úgy tovatűnt, mintha elsodorta volna a szél. Kiva megrázta a fejét, így próbált megszabadulni a pörgő-forgó színektől, és közben igyekezett felidézni, mit is mondott a kígyó.

– Senki sem szabadul meg a Zalindovból. – Torkából őrült kacaj szakadt fel. – Még akkor sem, ha meg is szabadul.

Cresta, ha akart is felelni erre valamit, nem tette, mert ekkor más szürke ruhás rabok értek oda melléjük, akik merev tagokkal haladtak a halott mezőn, az arcukra pedig mély ráncokat rajzolt a kimerültség, ahogy ők is a kupolás épület felé vették útjukat.

– Össze kell szedned magadat, még mielőtt az alagutakba érnénk, vagy az őrök még a végén a Mélységbe küldenek! – figyelmeztette őt Cresta suttogva. – Vagy meglehet, hogy azzal nem is fognak vesződni.

– Nem érdekel – motyogta Kiva erőtlenül csoszogva.

A kőfejtő szorítása fájdalmassá vált a karján, ahogy odasziszegte neki:

– Egyszer azt mondtad nekem, hogy erős és hatalmas vagyok, és hogy bármit képes vagyok túlélni. Hogy tartozom annyival magamnak, hogy találjak valamit, amiért élhetek. Most én is ugyanezt mondom neked, Kiva Meridan.

– Nem így hívnak – felelte Kiva, Cresta markában roskadozva.

– De igen.

– De nem.

– Az vagy, aki lenni akarsz – jelentette ki Cresta ellentmondást nem tűrő hangon. – Az vagy, ami lenni akarsz. És most azt kell akarnod, hogy élj! A többit majd később is kitalálhatod.

Kivára még jelenlegi szánalmas állapotában is nagy hatással voltak szavai. Az ötlet, hogy bármi is az ő döntésétől függött, nevetséges volt. Tíz éven keresztül mások kénye-kedve szerint élt a Zalindovban, nap nap után azért küzdve, hogy életben maradjon. Amikor pedig végre megízlelte a szabadságot, a döntéseknek, melyeket hozott, végül mindössze csak annyi lett a hozadéka, hogy visszavezették őt pont oda, ahonnan indult, miután többet veszített el, mint azt valaha is lehetségesnek hitt volna.

A szívén tátongó lyuk megsajdult – azt még az angyalpor sem volt képes teljesen elfedni.

– Közben azért nehogy azt hidd, hogy egy cseppet is érdekelsz – folytatta Cresta kíméletlenül. – De egyszer megmentetted az életemet, és emiatt véradóssággal tartozom neked. Úgyhogy túl fogod élni a mai napot, és túl fogod élni a holnapot is, és ez így megy majd egészen addig, amíg ez az istenverte drog ki nem ürül a szervezetedből. Aztán meg majd eldöntheted, hogy mi a francot akarsz kezdeni magaddal. Élsz vagy meghalsz, többé már nem az én bajom leszel. De egészen addig azt teszed, amit mondok! És most azt mondom, hogy kösd fel a gatyádat, és készülj fel életed legrosszabb napjára!

Kivát annyira lekötötte Cresta kis beszéde, észre sem vette, hogy időközben elértek a kupolás épülethez és beálltak a sorba a többi rabbal együtt, mind arra készülődve, hogy alászálljanak a létrás aknán az alagutakba.

Kiva, akinek minden csepp erejére szüksége volt, hogy rendben tartsa a gondolatait, motyogva megkérdezte:

– Miért vagy itt?

Cresta frusztrált hangot hallatott.

– Éppen az imént mondtam.

Kiva megrázta kótyagos fejét. Biztos kisebb adag angyalport kaphatott, mint ami javarészt öntudatlan állapotban tartotta őt az elmúlt pár hétben, és hála ennek az elméje elég tiszta maradt ahhoz, hogy szinte teljesen összefolyó szavakkal megkérdezze:

– Nem, úgy értem, miért nem a kőfejtőben vagy?

Cresta egy pillanatra habozott, mielőtt felelt volna.

– Rooke máshová helyezett a lázadás után. Nem tetszett neki, hogy ilyen sokáig húztam, úgyhogy most már alagútásó vagyok, kimerítő és elkerülhetetlen halállal nézve szembe.

Vagyis Crestának úgy hat hónapja volt hátra. Talán egy éve. Ez volt a Zalindov alagútásóinak sorsa.

Ami sorson most, hogy többé már nem a börtön gyógyítója volt, Kiva is osztozott.

Meg kellett volna rémülnie, csakhogy még arra sem volt képes rávenni magát, hogy érdekelje a dolog.

Valami okból úgy sejtette, hogy erről nem az angyalpor tehet.

– Következő! – szólt egy unott férfihang, mire Kiva felpillantott a kiszáradt fűről, és látta, hogy elértek az épület bejáratához, ahol két őr a földön tátongó, négyzet alakú lyukból kiálló létrák felé terelte a rabokat.

– Tudom, hogy most nagyon kivagy – mondta Cresta sürgetőn, ahogy az előttük álló raboknak nyoma veszett az aknában. – De bármit is teszel, el ne ereszd a létrát! – Kiva üres tekintetét látva aztán még gyorsan hozzátette: – Gondolj valamire, ami fontos számodra! A fiúra, arra a dadogósra. Őt szereted. Tarts ki az ő kedvéért!

Tipp.

Kiva elméjében fellángolt e szeplős, foghíjas fiúcska ködös emléke, mire a szívét szorongató kín ismét lüktetni kezdett.

– Következő! – ismételte az őr Kiva és Cresta felé intve.

– Egyesével vedd a fokokat! – mondta Cresta. – Tedd meg a fiúért! Végig ott leszek melletted.

Kiva lomhán bólintott – a feje túl nehéznek érződött a nyakához, azonban ezzel egy időben lehetetlenül könnyűnek is tetszett. Ahogy Cresta előrefele noszogatta őt, megbotlott a saját lábában, amit az őrök kárörvendőn néztek. Tudták, hogy ki ő, és hogy milyen mélyre is süllyedt. Élvezték a helyzetet.

Kivában tűz gyulladt, ám nem maradt meg sokáig – mire keze a fém létrafokért nyúlt, az angyalpor már el is söpörte.

Két létra volt egymás mellé szögelve az akna falába, és ahogy Kiva elindult lefelé az elsőn, Cresta az ígéretét betartva mellette maradt, le egészen az első pihenőig, majd tovább a következő létrán. Egyre csak mentek lejjebb és lejjebb, fokról fokra, pihenőről pihenőre, miközben Cresta végig suttogva biztatta őt. Kiva úgy nézte a saját kezét, mintha az valaki máshoz tartozott volna – semmit sem érzett, és mindössze csak haloványan volt tudatában annak, hogy lefelé halad, hogy az izmai lángolnak, hogy a levegő egyre állottabbá és hidegebbé válik.

Tipp. Ki fog tartani Tippért.

Akkor is, ha mindazok után, amit megtudott a lányról, mindazok után, amit Kiva művelt, Tipp mostanra minden bizonnyal gyűlölte őt.

Kivából megkínzott hang szökött ki, mire Cresta rémülten felé pillantott. De aztán leléptek az utolsó létrafokról, mire megkönnyebbülés öntötte el a másik lány arcát.

Biztonságban voltak.

Ugyanakkor viszont mégsem.

Mivel még mielőtt Kiva akárcsak levegőhöz juthatott volna, már be is lökték egy luminium által megvilágított alagútba, követve a hangyák módjára előre cammogó rabok sorát. Elméjének határmezsgyéjén fellobbant a pánik – a klausztrofóbia ismerősnek tetszett, azonban azt elnyomta az angyalpor.

Amikor legutoljára itt járt, arra nem más rabokkal együtt került sor. Ugyanakkor viszont egyedül sem volt.

Egy kék-arany szempár. Egy lebegő, mágikus láng. Egy tökéletes hórózsa.

Ezúttal nem a drog üldözte el az emlékképet – hanem Kiva maga.

Képtelen volt arra gondolni, ami ezután következett.

Képtelen volt rá gondolni.

Figyelmét lötykölődő víz hangja keltette fel, ami lefelé vonzotta tekintetét – a talaj lassan sarassá lett, majd sekély víz lepte el, ami aztán térdig érővé mélyedt, ahogy egyre tovább haladtak benne. Amikor az egyik őket felügyelő őr a rabokra parancsolt, hogy álljanak meg, Kiva rádöbbent, hogy valamikor út közben egy csákányt nyomtak a kezébe. Kipróbálta annak súlyát, úgy legyintve meg azt maga előtt, mintha egy kard lett volna.

Caldon mutatta meg neki, hogyan is kell ezt csinálni, amikor egy fából készült gyakorlókarddal képezte őt.

Kiva lehunyta szemét, és ezt az emléket is elfojtotta, engedve, hogy az angyalpor elnyomja ismét felizzó fájdalmát. Karját leeresztve igyekezett felidézni, hogy hol is van, mit is keres itt, mit kell tennie.

Alagútásás.

Immár alagútásó volt, az volt a dolga, hogy vizet keressen és csatornákat alkosson, melyeken keresztül az a víztározóba folyhatott.

Ez volt a legrosszabb beosztás a Zalindovban. A legkeményebb mind fizikailag, mind mentálisan. Ez vezetett a leggyorsabb halálhoz.

– Gondolj a fiúra! – parancsolta neki Cresta az oldalán állva. – Egy pillanatra se feledkezz meg róla!

Már csak a hangjában felcsendülő színtiszta tekintély elég volt ahhoz, hogy Kiva szót fogadjon neki, amikor pedig az őrök rájuk parancsoltak, hogy kezdjék el vájni a kemény mészkőfalat, Tipp arca végig ott lebegett lelki szemei előtt.

Kiva újra és újra a súlyos sziklába lendítette vascsákányát. A karja beleremegett a mozdulatba, a becsapódás hangjára fogai egymáshoz verődtek. Örömmel fogadta izmainak lángolását, ami minden egyes csapással egyre csak nőtt, miközben látása elhomályosodott, ahogy a levegőt por töltötte meg körülötte, és mást sem hallott, csakis azt, ahogy száz meg száz csákány verődik a kemény sziklának. Tudata határmezsgyéjén tisztában volt vele, hogy Cresta ott dolgozik mellette, Tippre emlékezteti őt, mondogatja neki, hogy folytassa csak az alagútvájást. Nem hagyhatta abba a munkát – ha abbahagyja, jönnek az őrök. Szabadon fel-alá járkálva felügyelték a rabokat, ostoraik és husángjaik készenlétben álltak. Ne adj nekik okot, mondta neki Cresta. Ne hagyd abba! Ne hagyd abba! Ne hagyd abba!

Kiva csákányát vér szennyezte a felhasadt hólyagok és a felrepedt bőrkeményedések miatt, ami aztán végigfolyt a famarkolaton. A lány érezte a fájdalmat, azonban az tompán szólt, csakúgy, mint minden egyéb körülötte.

Mígnem aztán elmúlt.

Mivel ahogy a másodpercek percekké, a percek pedig órákká nyúltak, az angyalpor hatása kezdett fakulni.

Az egész egy tompa, szűnni nem akaró fejfájással kezdődött a nyakszirtjénél. Aztán jött a nyelvét ellepő rezes íz, amit ujjainak remegése követett, ami megnehezítette, hogy megtartsa vérétől csatakos csákányát. Amikor az őrök végre bejelentették, hogy elérkezett a munkanap vége, Kivát a kemény munka ellenére is jeges hideg járta át, és végre eléggé magához tért ahhoz, hogy felfogja, hogy amit eddig túlélt, az semmi volt ahhoz képest, ami még előtte állt.

– Borzalmasan érzem magam – nyögte Kiva, ahogy várták a sorukat, hogy visszamászhassanak a felszínre.

– Azt elhiszem – mormolta Cresta. – Akad valami a te ispotályodban, ami esetleg segíthet?

– Többé már nem az én ispotályom – felelte Kiva a kimerültségtől imbolyogva. A Zalindovból való szabadulását követően végre rendesen tudott enni, és még testedzésbe is fogott, és ez, az angyalpor zsibbasztó hatásával együtt, elegendő erőt adott neki ahhoz, hogy kibírja az egész napos kemény munkát. Azonban mostanra már érezte annak hatását – minden egyes tagja sajgott. A feje azonban tisztább volt, mint hetek óta bármikor, úgyhogy minden erejét összeszedve igyekezett megőrizni összpontosítását, majd nekiállt felsorolni mindazon növényeket, amikről tudvalevő volt, hogy enyhítik az elvonási tüneteket.

– Ez az egyetlen kiút – jegyezte meg Cresta nagy bölcsen, ahogy kisöpörte vörös rasztáit nedves arcából. – Meglátom, hogy mit tudok összekaparni.

Kiva motyogva felelt erre valamit, bár abban már nem volt biztos, hogy a szavak valóban el is hagyták-e a száját, mivel egyre jobban rázta a hideg, teste pedig remegni kezdett. Nem emlékezett rá, hogy kimászott volna az alagútból, sem arra, hogy Cresta elsegítette őt egészen a hálókörletig, ahol aztán egyszerűen lehajította őt az egyik priccsre, miközben a bőrét még mindig por és sár borította, tunikáját pedig a saját hányása szennyezte. Kivának fogalma sem volt róla, mennyi idő is telhetett el, amíg ő csak hevert ott, reszketve és izzadva, sajgó izmokkal, miközben immár véres tenyere is könyörtelenül lüktetni kezdett.

– Add ide a kezed!

Cresta visszatért. Kiva nem tudta, hogy meddig is lehetett oda, vagy hogy mennyi idő telt el azóta, hogy visszatért. Kígyós tetoválását alig lehetett kivenni a mocsokréteg alatt.

Valami nedves csúszott végig Kiva tenyerén, élesen a húsába marva. A lány megpróbálta hátrarántani, azonban Cresta szorosan fogta a csuklóját.

– Ezeket tisztán kell tartanod, különben elfertőződnek!

Kiva mozdulatlanná dermedt, miközben a szavak ott visszhangoztak az emlékezetében. Már hallotta őket korábban. Ő maga is mondta őket korábban.

Ezeket tisztán kell tartanod, különben elfertőződnek.

Egy erős testhez tartozó erős kezek, zilált, aranybarna haj, mindentudó mosolyra húzódó, tökéletes ajak, táncoló kék-arany szempár.

A Kiva szívén lévő lyuk felszakadt, olyan fájdalmat okozva, ami elég volt ahhoz, hogy, ha csak egy pillanatra is, de elejét vegye a remegésnek. Azonban a lány most nem az ispotályban volt. A fiú pedig nem volt vele.

Most nem.

Már soha többé nem is lesz.

– Ezeket nyeld le! – parancsolt rá Cresta, megragadva Kiva figyelmét. Pár apró, zöld gumót tartott a markában, meg mellette néhány sárga és narancsszín virágot, és egy fekete, elszenesedett fadarabot.

Kiva nem kérdezte meg, hogy Crestának hogyan sikerült beszöknie az ispotály kertjébe, és azon sem merengett el, hogy a szenet minden bizonnyal a krematóriumból szerezte. Azonban, ahogy szájába tömte a felkínált dolgokat – mire arca grimaszba rándult a fa száraz textúrájától –, azt azért megjegyezte:

– A szenet nem említettem.

– Nem te vagy az első ember, akit átsegítettem az elvonáson – mormolta Cresta még mindig Kiva kezét tisztogatva. – Felszívja a véredben lévő méreganyagokat.

Kiva szerette volna megkérdezni, hogy Cresta mégis kinek segített, azonban gyomrát ekkor erőteljes görcs ragadta meg, mire a lélegzete elakadt, és előregörnyedt.

– Enned kell valamit! – mondta Cresta. Hangjában semmi melegség, semmi Kiva jólléte iránt érzett aggodalom nem volt, egyszerűen csak a tényeket közölte.

– Úgyis csak… – Kivába újabb görcs hasított, mire a lány összeszorította fogát – …kihánynám.

Cresta vitatkozni kezdett vele, Kiva azonban nem is hallotta őt, mivel a hasát kínzó görcs olyan erőre kapott, hogy a lány minden csepp figyelmét magának követelte. Idő kell majd hozzá, hogy a metszőfűz-gumók, a tillivirág- és borbálafűszirmok, valamint a szén hatni kezdjen, azonban az enyhülés, amit biztosítanak, akkor is véges lesz. Ha Cresta valóban arra készült, hogy lehozza Kivát az angyalporról, akkor durva éjszakára számíthatott.

Kiva eztán arra ocsúdott, hogy egy csontlevesbe áztatott kenyérdarabot nyomnak az ajkának. A homlokát izzadság pettyezte, a bőre felforrósodott, majd jegessé lett, majd ismét felforrósodott.

– Ne! – nyögte, ahogy elfordította arcát.

– Erőre lesz szükséged, hogy átvészeld a holnapot – jelentette ki Cresta, ahogy a szájába nyomta a kenyeret. – Csak angyalporon nem éled túl.

– Angyalpor – lihegte Kiva, majd fulladozva az ételtől, rekedt és kétségbeesett hangon. – Kérlek… szükségem van… csak egy keveset.

Homályos tekintetével Kiva látta, ahogy Cresta arca megfeszül.

– Először is enned kell, aztán meg aludnod. Majd reggel adok neked.

Kiva erre tiltakozva rázni kezdte a fejét, a foga össze-összekoccant a testét átjáró reszketéstől.

– Most van rá szükségem.

– Egyél! – Cresta egy újabb falat kenyeret nyomott Kiva ajka közé.

A lány fulladozott, Cresta azonban a szájára szorította tenyerét, arra kényszerítve őt, hogy lenyelje az ételt.

– A szén majd segít mindent magadban tartanod – mondta Cresta. – A csata, ami előtted áll, éppen annyira mentális, mint testi. Mindössze csak hajlandónak kell lenned arra, hogy küzdj.

Kiva nyögött, ahogy még több kenyeret nyomtak le a torkán. Crestát semmi sem hatotta meg, Kiva könyörgését mintha meg sem hallotta volna, és még csak egy csipetnyi angyalport sem volt hajlandó adni, hogy segítsen a lánynak átvészelni az éjszakát.

Órákon keresztül küzdöttek egymással, miközben Kiva egyre csak sírt, ahogy a teste a megkönnyebbülés legkisebb cseppjéért ordított.

– Nem fognád be végre a pofáját? Próbálok aludni! – morogta az egyik rab, aki elég közel volt Kivához ahhoz, hogy hallja szenvedését.

– Menj, és panaszkodj anyádnak! – vágott vissza neki Cresta, elengedve füle mellett a panaszait, pont, mint tette azt Kiváéival is.

De aztán, valamikor az éjszaka közepén, Kiva olyan mélyre süllyedt őrületébe, hogy elég hangosan felordított ahhoz, hogy a fél hálókörletet felébressze:

– ADD IDE NEKEM! SZÜKSÉGEM VAN RÁ! IDE KELL ADNOD…

Cresta káromkodva Kiva szájára tapasztotta a kezét, majd lerángatta izzadt, reszkető testét a priccsről, el a holdfényben fürdő, őket haragos szemmel néző, álomittas rabok mellett. Addig meg sem állt, amíg be nem értek a sötétségbe burkolózó fürdőbe, ahol a zuhanyfej alá cibálta Kivát, és megnyitotta a jeges vizet.

Kiva levegő után kapkodva és köpködve próbált meg elmenekülni a víz elől, azonban Cresta egy helyben tartotta őt, mire ő is éppen úgy elázott, mint a lány.

– ERESSZ EL! – ordította Kiva.

– Szó sem lehet róla – sziszegte Cresta összeszorított foggal, egy szemernyit sem eresztve szorításán. – Addig nem, amíg le nem nyugszol.

Kiva megpróbálta erővel kiszabadítani magát, de semmire sem ment vele – a teste még a leggyalázatosabb próbálkozáshoz is túl gyenge volt. Hamarosan már Crestának dőlve lihegett, miközben súlyát leginkább az egykori kőfejtő tartotta meg.

– Befejezted? – szegezte neki a kérdést Cresta.

Kiva erre mindössze csak bólintott – minden ereje elszállt, a lelke megtört.

A víz elállt, majd Kiva a következő pillanatban a padlóra csúszott Cresta mellett. Párosuk csak ült ott a zuhanyblokk falának dőlve, víztől csöpögve és reszketve, szakadozott lélegzetük visszhangot vetett a sötétben.

– Jókora púp vagy a hátamon, ugye tudod? – morogta Cresta.

Szavai Caldont juttatták Kiva eszébe, mivel a herceg ugyanezt mondta neki – többször is. Kiva ajka a szívét kínzó fájdalom ellenére is apró mosolyra húzódott.

– N-nem te vagy az e-első, aki ezt m-mondja nekem – krákogta reszkető foggal.

– És kétlem, hogy én leszek az utolsó.

– S-sajnálom! – suttogta Kiva. A jeges víz eléggé észhez térítette ahhoz, hogy szégyellje magát a viselkedése miatt, akkor is, ha arról teljes egészében a drog tehetett. – És k-köszönöm. Hogy s-segítesz.

– Még nem vagy túl a nehezén – figyelmeztette őt Cresta. – Hosszú út áll előtted.

Ezzel Kiva is tisztában volt. És amikor majd a végére ér – ha a végére ér –, meg fogja találni a módját, hogy köszönetet mondjon az egykori kőfejtőnek, akkor is, ha Cresta most ezzel csak egy adósságot törlesztett.

– Azt mondtad, hogy m-már mást is segítettél át e-elvonáson – mondta Kiva, örömét lelve a hidegben, ami segített neki tisztán tartani a gondolatait. – K-ki volt az?

Cresta elég hosszan hallgatott ahhoz, hogy Kiva azt higgye, nem is fog felelni. De aztán a zuhanyblokk sötétjében a lány, alig hallható hangon, végül így szólt:

– Kis koromban, még jóval a Zalindov előtt, a húgom rálelt némi angyalporra, és nem fogta fel, hogy mi is az. Túladagolta magát, majdnem belehalt. Egészen addig nem is mozdultam mellőle, amíg át nem vészelte.

– M-mennyi idős voltál?

– Én tíz – felelte Cresta. – A húgom meg nyolc.

Olyan fiatalok.

– A sz-szüleid?

– A dolgok nem álltak túl rózsásan otthon – mondta Cresta mindenféle érzelem nélkül. – A húgom volt a leggyengédebb lélek, akit valaha ismertem, azonban az apánk ezt gyengeségként fogta fel. Az ő házában nem volt helye egy mulya gyereknek, úgyhogy mosta kezeit, nem igazán érdekelte, hogy a húgom él-e vagy meghal. Ami pedig az anyámat illeti… őt meg túlságosan lefoglalta, hogy túlélje az apámat. A húgomnak nem volt más, csak én.

Cresta hangjában fájdalom bujkált, bár Kiva érezte, hogy igyekszik rejteni azt.

– Aztán m-mi történt? – kérdezte még mindig vacogó foggal.

– Átsegítettem a túladagoláson, aztán meg az elvonáson. Utána meg jó távol tartotta magát az angyalportól.

– Nem – mondta Kiva a karját dörzsölgetve, hogy némi hőt gerjesszen. – Mi lett a cs-családoddal?

Cresta hallgatása ezúttal még tovább tartott.

– Nincsen családom. Többé már nincs.

Kiva lehunyta szemét az ezen szavakban rejtőző, mély érzelem hallatán. Cresta több mint öt évvel korábban, kamaszként érkezett a Zalindovba – talán úgy tizenhat lehetett. Bármi is vezette őt oda… Bárhogy is veszítette el a szüleit, a húgát… Túl sok volt a hiányzó darabka ahhoz, hogy Kiva igazából bármit is össze tudjon rakni az egykori kőfejtő múltjából.

– Hogyan…

– Vége a meseestnek – jelentette ki Cresta elég kemény hangon ahhoz, hogy ezzel emlékeztesse Kivát arra, hogy ők ketten nem barátok. Egészen a közelmúltig – ami azt illeti, még most is – inkább voltak ellenségek, mint bármi más. – Próbálj meg aludni egy keveset!

Kiva pislogva meredt a zuhanyblokk sötétjébe.

– I-itt?

– A hálókörletbe nem mehetsz vissza. Még egy ilyen epizód, és jönnek az őrök, hogy utánajárjanak a dolognak – jegyezte meg Cresta, ahogy kényelmesebb testhelyzetet vett fel.

– De j-jéghideg van. – Alighogy Kiva kimondta ezt, a testét ismét melegség kezdte átjárni, ahogy az elvonási tünetek most, hogy a jeges víz okozta sokk elmúlt, kezdtek visszatérni. És bár a zuhany jéghideg volt, a késő tavaszi levegő szinte már balzsamos. Amint megszárad, a dolog nem is lesz olyan borzalmas. Rosszabb helyeken is aludt már – bár sosem miközben éppen igyekezett lejönni egy függőséget okozó szerről.

– Aludj! – parancsolt rá Cresta, elengedve füle mellett Kiva panaszát. – Amíg még tudsz.

Kiva vitatkozni akart, ezernyi kérdést akart feltenni, amíg még tiszta az elméje, sütkérezni akart pillanatnyi józanságában, mielőtt még ismét behódolna az angyalpornak a reggel eljövetelével. De Crestának igaza volt – addig kellett aludnia, amíg a teste ezt lehetővé tette, hogy elegendő erőt gyűjtsön ahhoz, ami előtte állt, mind mentálisan, mind testileg.

Így hát, fogát összeszorítva a bőre alatt cikázó forró-és-hideg érzésre, Kiva lehunyta szemét, és engedte, hogy a kimerültség a mélybe rántsa.

* * *

A következő három nap Kiva életének legrosszabbjai közé tartozott, ezeket pedig négy hasonlóan borzalmas követte, majd jött egy hét, ami majdnem olyan rettenetes volt.

Cresta mindvégig tiszteletben tartotta adósságát, és Kiva mellett maradt, minden egyes reggel éppen csak annyi angyalport adva neki, hogy a lány túlélje a munkanapot – mindennap egy kicsit kevesebbet –, és minden éjjel mellette aludt a zuhanyblokkban. Kiva gyakran vergődött és sikoltozott, minden csepp erejével küzdött az egykori kőfejtő ellen. Ugyanilyen gyakran fordult elő, hogy Cresta kénytelen volt hátrafogni Kiva haját, amíg a lány megszabadult gyomrának tartalmától. Még a szén sem ért sokat, miután az angyalpor fogyni kezdett, és így nem volt semmi, ami enyhíthette volna a hányingert, a gyomorgörcsöket, az izzadást és a hidegrázást. Kiva testének minden porcikája sajgott, nemcsak a folyamatos robottól lenn az alagutakban – ami munkának amúgy tudatában is alig volt, a föld alatt töltött órái alig voltak többek a sár és a por és a fájdalom ködénél –, hanem a saját maga elleni, minden éjszakáját kitöltő, végtelen csatározás miatt is.

Túl sok volt, túl nehéz, túl sok.

Minden egyes nap halálra vágyott, a kín túl hatalmas volt ahhoz, hogy elviselje – és nem csak az elvonás kínja. Ahogy a drog lassan kezdett kiürülni a szervezetéből, megrohamozták az emlékek, mindazon dolgok, amiknek szemtanúja volt, amiket művelt. Azok az emberek, akikkel művelte.

Ez egy másfajta kínszenvedés volt – a legrosszabb fajta fájdalom. Az a fajta, amiből sosem lesz képes felgyógyulni. Az a fajta, amiből nem érdemelte meg, hogy felgyógyuljon.

Így hát ellökte magától az emlékeket, és magához ölelte az elvonás kínját, mígnem aztán, két héttel a Zalindovba való visszatérte után, a remegése múlni kezdett, a rosszulléte lassan elmúlt, kétségbeesettsége pedig fakulni látszott.

Vége volt.

De a legrosszabb még csak most jött.

MÁSODIK FEJEZET

Kiva lepillantott a tenyerére, szemügyre véve a véres hólyagokat és a felhasadt bőrkeményedéseket, azonban semmit sem érzett. Pont, mint ahogy már hetek óta nem érzett semmit sem.

Semmit, csakis hideget. Semmit, csakis zsibbadtságot.

Képtelen volt rávenni magát, hogy egy kicsit is érdekelje a sorsa.

Mindezt megérdemelte.

Ez volt a büntetése, mondogatta magának, bár tudta, hogy ez sosem lesz elég.

– Egyél!

Egy darabka szikkadt kenyér jelent meg Kiva orra előtt – az azt tartó kezeket por fedte, viszont vér nem mocskolta. Azok a kezek már hosszú évek óta voltak kemény munkának kitéve és hozzá voltak szokva, hogy óráról órára, nap nap után dolgozzanak a csákánnyal.

Rooke parancsnok tévedett, amikor azt hitte, hogy Cresta majd gyorsan meghal az alagutakban. Az egykori kőfejtő olyan volt, mint egy csótány – Kiva erősen kezdett benne kételkedni, hogy bármi is képes lenne végezni vele.

– Öt perc! – rikkantotta a hozzájuk legközelebb álló, fekete egyenruhát viselő őr, kezét a korbácsán tartva, ahogy kevély léptekkel végighaladt a luminiummal megvilágított alagútban. Semmi szükség nem volt rá, hogy ezt bejelentse – az ebédszünet minden egyes nap pont ugyanolyan hosszú volt.

– Egyél! – ismételte Cresta, Kiva kezébe nyomva a kenyeret. Egy sorban ültek a többi rabbal, görnyedt hátuk a mészkőfalnak döntve, szerszámaik az oldaluknál hevertek, ahogy megosztoztak a röpke pihenőn.

Amikor Cresta könyökével oldalba bökte őt, Kiva automatikusan az ajkához emelte a kapott ételt, beleharapott, és rágni kezdte a száraz kenyeret.

– Most pedig igyál! – parancsolta a vörös hajú lány, mire Kiva így is tett, tenyerébe gyűjtve némi zavaros vizet a lába melletti pocsolyából. Annak mocsokíze volt, de legalább levitte a kenyeret és hidratálva tartotta őt.

Túlélni. Ez volt a legtöbb, amire manapság képes volt, akkor is, ha ezzel csak az elkerülhetetlent odázta.

Kiva mindig is tudta, hogy ha az ispotályon kívül bárhova máshova osztják be, a halál gyorsan utol fogja érni őt. Nem olyan volt, mint Cresta – képtelen volt a végtelenségig kibírni a megerőltető robotot. Miután már több mint öt hét telt el azóta, hogy visszaérkezett a börtönbe, Kiva már azon is meglepődött, hogy ilyen sokáig bírta, és tisztában volt vele, hogy ezt csakis az egykori kőfejtőnek köszönheti. Akár azért, mert megszánta, akár valami egészen más okból, annak ellenére, hogy Kiva mire számított, Cresta azután sem hagyta őt magára, hogy átsegítette az elvonáson. Nem volt éppenséggel gondoskodó, se barátságos, és szólni is alig szólt hozzá azon túl, hogy rávette Kivát arra, hogy ellássa alapvető emberi szükségleteit, azonban az elmúlt öt hét folyamán valahogy mégis partnerekké váltak. Ha az egyikük elesett, a másik ott volt, hogy felsegítse – bár a munka nagy részét Cresta végezte.

Kiva még mindig nem értette, hogy miért. Olyan sok kimondatlan dolog maradt kettejük közt, többek közt leginkább Cresta szerepe, mint a börtön lázadóinak vezére, és az, hogy vajon tudta-e, hogy Kiva ki is valójában. Kiva szökése előtt nem tudta, de azóta annyi minden megváltozott – beleértve azt is, hogy mostanra nem maradtak a börtönben lázadók, akiket Cresta vezethetett volna.

Rooke parancsnok gondoskodott erről.

Bár számos rab lett oda a lázadásban – a Kiva által ismertek közül többek közt Grendel, Olisha és Nergal –, a Parancsnok még így is tömeges kivégzést rendelt el utána. Cresta körének egyetlen tagja sem úszta meg a hóhér kötelét, és egyedül csakis őt helyezték át az alagutakba, mivel Rooke szadista módon ezzel igyekezett tovább nyújtani a szenvedését.

Ez volt az egyetlen ok, ami csak Kiva eszébe jutott, amiért a vörös hajú lány mellette maradhatott – mert valami kicsavart-kifacsart módon Kiva ismerős, biztonságos volt. És Crestának, miután ő is közel annyit veszített, mint Kiva, szüksége volt erre.

Nem, gondolta Kiva, ismét véres kezét bámulva, annyit azért nem veszített.

Már csak a fiú nevét, az arcát felidézni is fájt, de Kiva így is rákényszerítette magát, hogy megtegye, miközben önkéntelenül a tunikája alatt rejtőző amulettért nyúlt; az érkezésekor ráparancsoltak az őrökre, hogy hagyják nála.

Azt akarom, hogy legyen valamid, ami a mai estére emlékeztet – mindarra, amit te segítettél elérni – mondta neki Zuleeka a vasrácsok túloldalán, mélyen Vallenia Folyami Palotája alatt.

Kiva még a nyakában lévő királyi pecsét állandó, fojtogató emlékeztetője nélkül sem lenne képes soha elfelejteni ezt. Lehetetlen volt. Minden nap minden pillanatában látta maga előtt a fiút, annak fájdalommal és rémülettel teli kék-arany szemét, ahogy rádöbbent: Kiva mindent elvett tőle – a trónját, a varázserejét, a szívét.

Jaren Vallentis.

Evalon királyságának egykori trónörököse, akit most kiszorítottak saját palotájából, menekülésre kényszerítve őt – mindezt Kiva miatt.

És nem csak Jarenről volt szó. Mások is akadtak, akik sokat jelentettek Kivának, és akik most az ő döntései miatt szenvedtek: Naari, Caldon, Tipp, még a bátyja, Torell is. A lánynak fogalma sem volt róla, hogy mi történhetett bármelyikükkel is az azon éjjel óta eltelt hetekben, amikor minden a darabjaira szakadt.

Amikor lehunyta szemét, látta maga előtt a saját vérének pocsolyájában heverő Naarit, miután a testőrt eltalálta Zuleeka halálmágiája. Látta Caldont, ahogy lepillant az éppen csak életben lévő Jarenre, majd ráordít Kivára, hogy meneküljön, ahogy a családja iránt tanúsított hűsége ott küzdött benne az iránta érzett szeretetével. Látta Tipp fájdalmát, ahogy a kisfiú rádöbbent, hogy Kiva éveken keresztül hazudott neki, majd pedig azt, ahogy apró teste a földre hull, miután Zuleeka leüti őt, mivel állítása szerint a fiúcska egészen addig veszélyt jelent rájuk, amíg Kivának nem lesz lehetősége megmagyarázni neki a helyzetet – ami lehetőséget végül sosem kapott meg. Tippet Rhessinda gondjára bízták, aki megígérte, hogy vigyázni fog rá, mint ahogy azt is, hogy gondját fogja viselni Torellnek, miután a fiút megszúrták a mirraveni elrablóikkal való összecsapás közben. Azonban valójában nem az elrablóik voltak azok, akik majdnem végeztek vele – hanem Zuleeka.

Mindig, mindenről Zuleeka tehetett.

Mindenért, ami csak történt, Kiva nővérét lehetett okolni, aki összeállt Mirryn Vallentisszel, hogy ketten együtt elfoglalják Evalont, miután a hercegnőt a mirraveni Navok király arra kényszerítette, hogy a Navok húga, Serafine iránt érzett szerelme érdekében a saját családja ellen forduljon.

Azonban annak ellenére, hogy mindezzel tisztában volt, Kiva továbbra is önmagát okolta. Mivel ő volt az oka annak, hogy azok ketten sikerrel jártak. Ő mondott el nekik mindent, amire csak szükségük volt ahhoz, hogy megkaparinthassák a trónt, ezzel mindenkit elárulva, akit csak szeretett.

Elárulva Jarent.

A fiú sosem fog megbocsátani neki.

Ő maga sosem fog megbocsátani önmagának.

A hozzá hasonló emberek nem érdemeltek megbocsátást.

Halált érdemeltek.

Már csak így volt illő, hogy visszakerült a Zalindovba, ahol aztán most várhatta a halált. Ezúttal nem szökhetett meg – most senki sem fog eljönni érte. Magára volt utalva, pont, mint ahogy annak lennie is kellett.

Kiérdemelte mindezt – a szenvedést, a fájdalmat. Azonban nem létezett a világon olyan büntetés, ami rendbe tehette volna azt, amit tönkretett. Az valami olyasmi volt, amivel kénytelen volt együtt élni – és amivel, hamarosan, kénytelen lesz együtt halni.

– Idő! – kiáltotta a legközelebbi őr, mire a bejelentését a társai is visszhangozni kezdték az alagutak mentén. – Vissza dolgozni!

Kiva nehézkesen talpra küzdötte magát, miközben tudatában volt annak, hogy Cresta, mint mindig, ott van mellette. Kiva egykoron tartott attól, hogy összefusson a börtönben a másik lánnyal, akinek ellenséges viselkedése és bajkeverésre való hajlama tettek róla, hogy Kiva messziről elkerülje őt. És annak ellenére, hogy mostanra miféle patthelyzet alakult ki köztük, Kiva sosem fogja elfelejteni, hogy Cresta egyszer azzal fenyegetőzött, hogy ha Kivának nem sikerül életben tartania a Lázadó Királynőt, megöli Tippet. Kivának mondjuk ebben az esetben nem volt szüksége külön motivációra, miután Tilda Corentine nem volt más, mint a saját anyja.

Vagyis egykoron az volt.

Tilda mostanra meghalt.

Kiva nem volt képes megmenteni őt.

Mint ahogy az apját sem tudta megmenteni.

Vagy az öccsét, Kerrint.

A fél családja odaveszett.

Bár a haláluk nem az ő hibája volt, Kivát az a tudat kísértette, hogy a vérében élő gyógyító mágia képes lett volna megmenteni őket az örökvilágtól – már ha a lánynak esélye lett volna használni azt. Ha elég bátor lett volna, hogy használja azt.

Cserben hagyta őket.

És most megfizette ennek az árát.

Ezét, és még megannyi más dologét.

– Mit művelsz? – mormolta Cresta. – Áss!

Kiva pislogott egyet, ráeszmélve, hogy míg rabtársai ismét kezükbe vették szerszámaikat, ő csak állt ott, megint a kezét bámulva.

A kezét, amit vér borított.

És amit hatalom járt át.

Ha akarná, képes lenne a felszínre hívni ezt a hatalmat, aranyló fény képében megidézve azt. Vagy egyetlen rossz gondolattal, egyetlen rossz vággyal képes lenne megidézni azt a halálmágiát, amit az ősétől, Torvin Corentine-től örökölt. Ugyanazt a mágiát, ami az anyját és a rossz útra tért nővérét is verte. Ami immár ott volt benne. Ami mindig is ott volt benne.

Kivát kirázta a hideg, majd kezét ökölbe szorította.

– Vedd fel a csákányodat! – sziszegte Cresta.

Mintha elméjére valamiféle köd telepedett volna, Kiva a lányra pillantott, észrevéve a kígyótetoválást megfeszítő sürgetést. És aztán megpillantotta Cresta aggodalmának okát: az őrt, aki éppen akkor fordult be a sarkon, és aki most egyenesen feléjük tartott.

Csont volt az.

A Kivában megbújó túlélőösztön fellobbant, mire a lány gyorsan felkapta a csákányát és a mészkő felé lendítette.

A Hentes mellett Csont egyike volt annak a két őrnek, akiktől Kiva úgy igazán megtanult tartani a Zalindovban töltött tíz éve alatt. A sápatag, sötét szemű férfi vad és kiszámíthatatlan volt, és általában számszeríjjal a vállán lehetett látni, ahogy a külső falakon járőrözött, vagy az egyik őrtoronyban állomásozott. Az, hogy most itt volt a föld alatt…

Kiva bőrén a hideg futkosott, ahogy a férfi közelebb ért hozzá, ő pedig várta, hogy az elhaladjon mellette.

Azonban erre nem került sor.

Csont ehelyett megállt közvetlen mögötte, kezét hirtelen kinyújtotta, mígnem ujjai a lány csákányára nem fonódtak, elrántva azt tőle.

Cresta lassabban kezdett ásni, csak úgy áradt belőle a feszültség, ahogy egyik szemét Kiván, a másikat meg Csonton tartotta, mogyoróbarna tekintete figyelmeztetőn villant.

Kiva nyelt egyet és az őr felé fordult.

– Szervusz, gyógyító – dorombolta Csont.

A férfi kedélyes tekintete átmetszette a zsibbadást, amit Kiva már hetek óta érzett, mire a lány ereit rettegés lepte el. Korábban, a börtön gyógyítójaként, némiképp védve volt az olyan őröktől, mint Csont. Nemcsak azért, mert ő volt az egyetlen személy, aki képes volt rendes ellátásban részesíteni őket, hanem azért is, mert a Parancsnok kegyeiben volt. És bár ez a biztonságát nem garantálta, bizonyos borzalmakkal sosem kellett szembenéznie, melyeket más rabok megszenvedtek.

Alagútásóként többé nem bírt ezzel a védelemmel. Valamint többé minden kétséget kizáróan Rooke kegyeire sem számíthatott.

Csont közelebb lépett hozzá, mire Kiva automatikusan hátrahúzódott, a válla a mészkőnek ütődött. A tőle balra álló rab habozott, de aztán folytatta a munkát, gyorsabban, mint addig valaha, mintha csak nem akarta volna magára vonni a figyelmet.

Azonban Kiva jobbján mindeközben Cresta egy az egyben felhagyott az ásással.

– Segíthetünk önnek? – kérdezte, tekintetét Csontra szegezve.

A férfi alig pillantott felé.

– Vissza dolgozni, Voss!

A tény, hogy tudta Cresta nevét, semmi jót nem jelentett – az őrök szinte csakis az azonosítószámukat használva szólították meg a rabokat.

Szabad kezét a számszeríjára helyezve Csont megvillantott egy gonoszkás félmosolyt Kiva felé.

– Sétáljunk egyet! – mondta.

A földre hajította a lány csákányát, majd Kiva után nyúlt, mire annak gyomra bukfencet vetett. Azonban még mielőtt megragadhatta volna őt, Cresta kettejük közé furakodott.

– Szeretek sétálni – mondta a vörös hajú lány könnyedén. – Hová megyünk?

Csont összehúzott szemmel vetett egy szúrós pillantást Crestára.

– Ez az első és utolsó figyelmeztetés.

A lányt nem rettentette el ezzel – úgy ott maradt kettejük közt, mint egy emberi válaszfal.

– Cresta… – próbálta Kiva, de a szája túl száraz volt ahhoz, hogy folytassa.

– Ha Kiva kinyújtóztathatja a lábát, akkor ez mindannyiunknak ki kéne, hogy járjon – jelentette ki Cresta, ügyet sem vetve a veszélyre. Vagy talán még kedvét is lelte benne. – Így igazságos.

Csont fejét oldalra hajtva szemügyre vette Crestát.

– Általában kíváncsi lennék, hogy mi lesz ennek a vége. De ma nincs hozzá hangulatom. – Cresta mögé pillantott, és intett két másik alagútőrnek, akik rögvest oda is siettek, majd tekintetét ismét az egykori kőfejtő felé fordította. – Kezdj csak megint ásni, vagy majd az urak rávesznek. Te döntesz.

Kiva riadalma még tovább nőtt, mert Cresta dacosan egy tapodtat sem mozdult, mire a két újonnan jött őr két oldaláról közelítve megragadta őt.

Csont arcán jókedv suhant át, ahogy nézte, amint Cresta próbálja kitépni magát a társai szorításából, de aztán ismét Kiva felé fordult.

– Te. Gyere velem!

Kiva vetett egy rémült pillantást Cresta felé, mire rádöbbent, hogy a vörös hajú lány éppen valami butaságra készül – például arra, hogy megtámadja az őröket –, úgyhogy gyorsan odakrákogta neki:

– Semmi baj. Mindjárt visszajövök.

Nem tudhatta, hogy ez valóban így lesz-e, minekutána fogalma sem volt róla, hogy Csont mit is akarhat, de képtelen volt elviselni annak a gondolatát, hogy Crestát miatta büntessék meg. Kiva bele sem akart gondolni, milyen következményei lehetnek annak, ha az egykori kőfejtő még tovább feszíti a húrt az őröknél.

Egyenesen Cresta szemébe nézve Kiva némán könyörgött neki, hogy hunyászkodjon meg, míg végül aztán a lány felhagyott a küzdelemmel, és beleegyezése jeléül kurtán bólintott.

Kiva megkönnyebbülten fellélegzett, de aztán a teste megfeszült, amikor Csont egyszer csak sarkon fordult és sietős léptekkel elindult, majd a válla felett odavetette Kivának:

– Ha nem hallom a lépteidet mögöttem, a következő hely, ahová mész, a hullaház lesz.

Cresta lerázta magáról őreit, és erőteljesen előrefele lökte Kivát.

– Csont nem fenyegetőzik – mondta neki. – Ő ígér. Siess!

– De te…

– Csinálom, amit mondott, és szófogadó kis vájatvájó leszek – mondta Cresta savanyúan, ismét lökve egyet Kiván. – Menj!

Vetve Kiva felé egy utolsó Miért nem mozdulsz már?-pillantást, Cresta visszatért helyére a mészkőfal mentén, és folytatta a munkát. A két őr szorosan rajta tartotta a szemét, de Kiva tudta, hogy a lány van elég eszes ahhoz, hogy ne okozzon még több galibát. Cresta már így is túl sok mindent tett kockára azzal, hogy ellen mert szegülni Csontnak, aki becenevét onnan kapta, hogy előszeretettel roppantotta el a rabok csontjait, néha szimplán csak azért, mert éppen unatkozott.

Kiva mellkasát bűntudat szorongatta annak gondolatára, hogy mi történhetett volna, ha Csont elveszti türelmét az egykori kőfejtővel. De aztán eszébe jutott, hogy a férfi arra vár, hogy kövesse őt, úgyhogy vetett egy utolsó pillantást Crestára, csak hogy megbizonyosodjon róla, a lány biztonságban visszatért a munkához, majd sietve az őr után indult, pont akkor érve be őt, amikor az a létrákhoz ért. Csont szinte már csalódottnak tűnt, amikor látta, hogy Kiva ott van mögötte, keze pedig úgy szorította számszeríját, mintha alig várta volna, hogy használhassa.

Kiva idegesen szemlélte a fegyvert, mire Csont elmosolyodott, de aztán mindössze csak a létraakna felé bökött állával.

– Felfele lesz a menet – mondta, majd gúnyosan hozzátette: – Hölgyeké az elsőbbség.

Tökéletesen tisztában volt azzal, hogy Csont minden egyes mozdulatát figyeli, így Kiva engedelmesen megindult felfelé a fokokon. Mintha egy örökkévalóság telt volna el, mire felértek a felszínre, miközben megannyi kérdés ötlött Kiva eszébe, amelyek közül egyet sem tehetett fel.

Azonban végül egyiket sem kellett, mivel amint követte Csontot ki a délutáni napfénybe, már látta is, hogy az őr miért hozta fel őt az udvarra.

Vagyis pontosabban, hogy ki szólította őt ide.

A Parancsnok közvetlen a kupolás épület bejárata előtt várakozott, sötét arcáról semmit sem lehetett leolvasni, ahogy szemügyre vette Kiva izzadt, poros ábrázatát.

A lány hirtelen megtorpant, ahogy meglátta.

Öt hét telt már el, és ez idő alatt egyszer sem látta a férfit, leszámítva azt, amikor megérkezett a Zalindovba, amikor is az elméje annyira ködös volt a drogtól, hogy Kiva alig emlékezett a találkozásra. Egy pillanatra megvillanó, kárörömöt kifejező fogsor, meg mellé pár hozzá intézett, gúnyos szó üdvözlésként – ez volt minden, amit fel tudott idézni. Annyira magán kívül volt, hogy, a jelennel ellentétben, akkor semmit sem érzett.

A világ körülötte vörösbe váltott, ahogy arra a férfira emelte tekintetét, aki annyi, de annyi ember haláláért volt felelős.

Beleértve, évekkel korábban, Kiva apját is.

– Szóval akkor igaz: még mindig élsz – mondta Rooke mindenféle bevezetés nélkül.

Kiva nem felelt, emlékeztetve magát, hogyha most megpróbálna ártani Rooke-nak, a férfi azonnal végezne vele. Caldon nekiállt küzdelemre tanítani őt a Folyami Palotában eltöltött ideje alatt, azonban közel nem volt elég leckében része ahhoz, hogy Rooke-kal és Csonttal – vagy akár csak egyikőjükkel – is elbánjon. A tudása igencsak szánalmas volt, és akkor abba még bele sem kalkulálta azt a több hétnyi éhezést és elhanyagoltságot, ami a rablét velejárója volt. Okosnak kellett lennie, és ki kellett várnia a megfelelő pillanatot, akkor is, ha másra sem vágyott, mint hogy Rooke megfizessen azért, amit tett.

– Be kell ismernem, nem hittem volna, hogy ilyen sokáig fogod húzni – folytatta Rooke. – Főleg annak fényében, hogy milyen állapotban is érkeztél. Vonakodva bár, de be kell ismernem: le vagyok nyűgözve. – Egyenesen Kiva szemébe nézett, gyémánt alakú sebhelye minden eddiginél baljóslatúbbnak tetszett. – Ugyanakkor viszont mindig is túlélő voltál, nem igaz?

Kiva a magasba emelte állát, de továbbra sem szólt egyetlen szót sem.

– Nincs mondandód? – Rooke felhúzta egyik szemöldökét. – Kár. De nem is azért jöttem, hogy téged hallgassalak. Rengeteg problémát okoztál nekem a távozásod óta, Kiva Meridan, vagy inkább nevezzelek Kiva Corentine-nek?

Kiva igyekezett nem is reagálni, azonban az arcából minden szín kifutott, mire Rooke tekintete győzedelmesen felragyogott.

– Na, ez aztán szép kis meglepetés volt – mondta. – Bár most már értem, hogy miért jelentkeztél önként helyette a Végzet Próbájára. A saját édesanyád, hogy milyen tragikus.

Gúnyos szavait hallva Kiva akkora erővel szorította ökölbe kezét, hogy a körme a bőrébe mart.

– De mindez mit sem számított volna, békén hagytalak volna, ha nincs a te kis herceged – mondta Rooke, miközben hangja egyre hevesebbé vált. – Tudtad, hogy megpróbált eltávolítani a parancsnoki tisztségből? Még vád alá is megpróbált helyezni, ha el tudod hinni. Csakhogy én nem Evalonnak felelek – vagyis nem csak Evalonnak. Én mind a nyolc királyság hatásköre alá tartozom, és ha parancsokról van szó, a többség szava dönt. A te Deverick hercegeddel ellentétben ők értékelik az itteni hozzáértésemet, mivel tisztában vannak vele, hogy én tartom a világtól elzárva Wenderall legborzalmasabb bűnözőit. Hogy ezt mégis hogy teszem, nem érdekli őket. Legalábbis eddig nem érdekelte – egészen addig, amíg te meg a herceged rám nem irányítottátok a rivaldafényt.

Kiva mozdulatlanná dermedt a Rooke arcán végigsuhanó sötét tekintet láttán.

– Meglehet, hogy úgy döntöttek, hogy semmit sem kezdenek Deverick vádaskodásával, de azért mostantól kezdve sokkal jobban rajtam tartják a szemüket – mondta a Parancsnok. – És ez nincs kedvemre. Egyáltalán nincs.

Előrehajolt – a mozdulat apró volt, ám mégis eléggé baljóslatú ahhoz, hogy Kivát rossz előérzet töltse el.

– Mivel ő többé már nincs itt, hogy érezhesse a nemtetszésemet, úgy döntöttem, hogy minekutána már jobban vagy, helyette is átélheted azt.

Kiva rossz előérzete még tovább duzzadt, ahogy Rooke intett egyet, mire két személyi testőre úgy lépett elő az épület mellől, mintha a semmiből előtűnő füst lettek volna.

– A Hentes már vár téged, N18K442 – mondta Rooke, ahogy az új őrök megragadták Kiva karját.

Kellett hozzá egy pillanat, hogy a lány felfogja a Parancsnok szavait, azonban amikor ez megtörtént, a szíve megállt.

Rooke ajka vigyorra húzódott, ahogy bevitte a kegyelemdöfést:

– Egy különleges cellát készített elő, csakis a te számodra.

HARMADIK FEJEZET

Sötétség.

Kiva mást sem látott – Kiva maga más sem volt.

A Mélység egyik tintafekete cellájának sarkában összegömbölyödve igyekezett rálelni magában a túlélési vágyra, miközben belső démonjai egyre csak azt suttogták neki, hogy fel kéne adnia, hogy mindenki gyűlöli őt, és soha senki sem fog megbocsátani neki. Hogy semmi értelme nincs annak, hogy tovább éljen.

Az ehhez hasonló gondolatok már egészen azóta kísértették, hogy az angyalpor hetekkel korábban kiürült a véréből, azonban a Mélység természetellenes sötétsége felerősítette őket, mire Kiva összehúzta magát és a fülére szorította a kezét, mintha ezzel távol tarthatta volna a becsmérlő hangokat.

A saját, személyes poklában volt – abban a pokolban, amit maga épített.

Kivának korábban mindössze csak egyszer volt része a magánzárka kétségbeesettségében, közvetlen azután, hogy Jaren megmentette őt a Víz Próbatételétől. Az érzéki megvonás közel tönkretette őt, azonban hála Naari figyelmeztetésének, Kiva tudta, hogy a végső Próbatételre ki fogják engedni.

Ezúttal azonban nem tudhatta, mi vár rá. Mindössze csak annyit tudott, hogy a Hentes vörhenyes arca várakozással telin felragyogott, amikor Rooke emberei aznap korábban odavitték őt a büntetőblokkhoz, öröme pedig elég volt, hogy egyetlen gyomorforgató pillanatra Kiva attól tartson, a férfi egyenest a korbácscölöphöz fogja vonszolni őt. A lánynak még mindig rémálmai voltak arról, ahogy a Hentes véres korbácsa feltépi Jaren húsát. Azonban a Hentes megkímélte ettől a kegyetlenségtől, ugyanis más tervei voltak számára – más kínzást tartogatott neki.

– A fájdalom elmúlik, a sötétség azonban megmarad – mondta vidáman, ahogy a Mélységhez cipelte Kivát, és behajította őt oda, teljesen egyedül hagyva a lányt annak saját, könyörtelen gondolataival.

Bűntudat, bánat, szégyen – mind állandó társai voltak, ahogy egyre csak vánszorogtak előbb a másodpercek, majd a percek, és az órák. Kiva egész végig ugyanazokat az arcokat látta maga előtt, újra és újra: Jarent, Naarit, Tippet, Caldont, Torellt.

Hallotta Jaren utolsó, hozzá intézett szavait: Mégis… hogy… tehetted?

Hallotta Caldon élettelen figyelmeztetését: El kell menekülnöd.

Hallotta Tipp meg-megremegő, könnyáztatta vádját: Te C-Corentine vagy?

És aztán látta a nővére önelégült képét, a holdsápadt bőrét és nevető, méz-arany szemét, ahogy az őt pusztulásba döntő szavai vég nélkül ismétlődtek Kiva elméjében: Szép munka, húgocskám! Nélküled nem sikerült volna.

Ha Rooke kínozni akarta Kivát, akkor jobb büntetést nem is találhatott volna annál, mint hogy összezárja a lányt a saját démonjaival. A sötétségtől azok csak még nagyobbakká lettek.

– Nem megy – suttogta Kiva reszketve és előre-hátra hintázva. – Ezt nem élem túl.

Nem akarta túlélni. Ugyan mi értelme lett volna, ha egyszer olyan sokat veszített? Semmi sem maradt neki – semmi és senki.

Azt akarta, hogy a sötétség magával ragadja.

Azt akarta, hogy vége legyen.

Azt akarta, hogy mindennek vége legyen.

De aztán feltűnt egy vékony fénysáv, éppen csak egy pillanatra, elvakítva Kivát, amit egy másik ember nyögése követett, ahogy bedobták őt a cellába a lány mellé – az idegen teste keményen a sziklának csapódott, ahogy az ajtó bezárult mögötte.

– Hogyazajó… – sziszegte egy ismerős, a fájdalomtól elgyengült hang Kiva lába mellől.

Kiva hirtelen azt hitte, álmodik. Vagy hogy már meg is halt.

– Cresta?

Igenlő nyögés hallatszott.

– Ugyan ki más lenne?

Kiva elméje egy pillanatra teljesen kiürült, de aztán újabb fájdalmas nyögést hallott, mire észbe kapott, és nekiállt addig tapogatózni a sötétben, amíg rá nem lelt a másik lányra, azonban Cresta a legfinomabb érintésre is felszisszent és elhúzódott előle.

– Mit tettek veled? – kérdezte Kiva, ezúttal még óvatosabban nyúlva felé. – Hol fáj?

Crestából a fájdalomtól megfeszülő kacaj tört fel.

– Inkább azt kérdezd, hogy mit nem tettek velem, és hogy hol nem fáj!

Kiva megálljt parancsolt kutató kezének, mivel nem akart még több kárt okozni.

– Ez most azért van, ami az alagutakban történt? – kérdezte habozva.

– Ez talán meglep – jegyezte meg Cresta szárazon –, de a Csonthoz hasonlatos őrök nem nézik jó szemmel, ha a rabok visszadumálnak nekik. – Sustorgó hang hallatszott, amit halk szitokáradat követett. Amikor Cresta ismét megszólalt, kissé lihegett, hangja pedig immár Kiva mellől szólt, jelezve, hogy sikerült felküzdenie magát. – De megérte, már csak a meglepett képéért is.

– Ez az én hibám – suttogta Kiva. – Miattam vagy itt.

– Magam miatt vagyok itt – jelentette ki Cresta élesen. – Egy embernek sem lenne szabad így fitogtatnia az erejét nála gyengébbek előtt. Ha nem állítasz meg, ezer örömmel tértem volna rá a tettlegesség mezejére. Erre mérget vehetsz.

Szavai felszínre hozták Kiva ködös emlékeit az elvonás korai napjaiból, amikor Cresta mesélt neki a családjáról, megemlítve, hogy az anyja igyekezett „túlélni” az apját. Kivának nem kellett kitöltenie a hézagokat – úgy hangzott, hogy Cresta egész életében erőszakos férfiak kényének-kedvének volt kitéve, és ez alól a mai nap sem volt kivétel.

– Mit tehetek? – kérdezte Kiva, tehetetlenül álldogálva mellette. Semmit sem látott – ha nincs Cresta nehézkes légzése, még csak azt sem tudta volna, hogy a másik lány is ott van.

– Abbahagyhatod a tyúkanyóskodást – felelte erre Cresta. – Az egyetlen oka annak, hogy a Hentes bevágott engem ide, hogy tudta, teljesen ki fogsz készülni attól, amit velem tett, és a szadista disznó még tovább akarta fokozni a kínzásodat. De jobban is elbántak már velem, seperc és rendbe jövök. – Szavait súlyos csend követte, majd szinte már könnyedén még hozzátette: – Hacsak esetleg nincs kedved kicsit felgyorsítani a dolgot a varázserőddel.

Kiva elfojtotta döbbenetét, és szinte már vádlón odavetette Crestának:

– Szóval akkor tudod, hogy ki is vagyok.

Cresta elég sokáig hallgatott ahhoz, hogy Kiva már kezdte azt hinni, elveszíthette az eszméletét. De aztán szavait gondosan megválogatva mégiscsak válaszolt.

– Amikor kirobbant a lázadás, rögvest az ispotályba futottam. Azt a parancsot kaptam, hogy tartsam életben Tildát, ő volt az én kiutam innen. Úgy volt, hogy amikor a lázadók eljönnek érte, majd engem is magukkal visznek. Vagy legalábbis nekem ezt mondták. – Az utolsó mondatot csak a bajsza alatt morogta, de aztán normális hangerővel folytatta. – Nem értem oda időben. A fiú – Tipp – már a földön hevert, alig volt magánál, Tilda meg… – Elhallgatott, mintha hirtelen eszébe jutott volna, kivel is beszél, aztán óvatosabban folytatta: – Meghallotta a lépteimet, mire felém nyújtotta a kezét, és az utolsó erejével odahúzott magához. És aztán kimondta a nevedet.

– Mondott… mondott bármi mást? – kérdezte Kiva zsibbadó ajakkal.

– Mondtam neki, hogy nem te vagyok, de erre csak még közelebb húzott magához, és azt mondta: Mondd meg neki, hogy szeretem. Mondd meg neki, hogy sajnálom. Mondd meg neki, hogy próbáltam…

Kiva szeme könnybe lábadt.

– Mit próbált?

Amikor ismét megszólalt, Cresta hangja tőle szokatlanul lágyan csengett.

– Már nem tudta befejezni a mondatot. – Gyorsan folytatta. – Sejtettem, hogy a fiúnak annyi, úgyhogy otthagytam, és visszatértem a harchoz. Dühös voltam, mert a Lázadó Királynő halála azt jelentette, hogy elveszítettem az esélyemet a szökésre, és amiatt is, hogy magamtól sosem jöttem rá, hogy ki is vagy. Egészen addig a pillanatig még csak nem is sejtettem.

– Senki sem tudta – mondta Kiva csendesen. – Senkinek sem volt szabad tudnia.

Újabb szünet következett, amit aztán Cresta tört meg.

– Meggyógyítottad a fiút.

Kiva bólintott, bár tudta, hogy Cresta úgysem látja őt.

– De az anyád még azelőtt meghalt, hogy őt is meggyógyíthattad volna.

Kiva egy szót sem szólt – a némasága mindent elárult.

Cresta hosszan kifújta a levegőt.

– Durva.

Kivából egy döbbent – bár kissé fájdalmas – kacaj szakadt fel.

– Így is mondhatjuk. – Arcán egy könnycsepp csordult végig, ahogy suttogva beismerte: – És még csak nem is ez a legrosszabb.

A Mélység sötétségében Kiva minden óvatosságot félrehajított, rádöbbenve, hogy az immár egy szemernyit sem számít, és mindent elmondott Crestának. Mindaz, amit olyan sokáig magába fojtva tartott, most kitört belőle, kezdve onnan, hogy ő és az apja hogyan kerültek a Zalindovba, végig azon a tíz éven, amit bosszúra szomjazva töltött, majd rátérve arra, hogyan is kötött ki a Folyami Palotában családja ősellenségei oldalán – ahol aztán rádöbbent, hogy azok az emberek egyáltalán nem is az ellenségei. Aztán mindazt is megosztotta vele, ami az álarcosbálon történt, majd pedig azzal zárta a történetét, miképp is drogozták be és hurcolták el őt a Zalindovba.

Cresta mindössze csak ekkor eresztett el egy éles, a fogai közt átpréselt füttyentést.

– Nem csoda, hogy ennyire szét vagy esve – jegyezte meg.

Kiva nem látta értelmét annak, hogy válaszoljon. Cresta igazat mondott – tényleg szét volt esve. Annyira, hogy esélye sem volt rendbe jönni.

Cresta felhorkantott, mire Kiva rádöbbent, hogy ezt az utolsó részt hangosan is kimondta.

– Nincs olyan, hogy esélye sincs az embernek rendbe jönni – jelentette ki az egykori kőfejtő határozottan. – Még lélegzel, nem igaz? Még élsz, ami azt jelenti, hogy még rendbe hozhatod, ami tönkrement.

Kiva a fejét rázta a sötétben.

– Ezt nem lehet rendbe hozni.

– Az istenekre, el is felejtettem, hogy milyen csökönyös vagy – motyogta Cresta. – Az a szarházi bohóc vájatvájó, az, amelyiket képen vágtam, mert igyekezett megvédeni a becsületedet, vagy mi a szösz, róla kiderült, hogy az ősellenséged, nem igaz?

– Az „ősellenség” azért kicsit erős kifejezés – szállt vele vitába Kiva erőtlenül. Majd halkan motyogva még hozzátette: – Mint ahogy a „szarházi bohóc” is.

– Hazudott neked arról, hogy ki is ő, és ez még csak nem is valami kis hazugság volt, hanem egy sorsdöntő hazugság, nem igaz? – feszegette a témát Cresta.

– Én is hazudtam neki – védte Kiva Jarent. – És az én hazugságaim tovább tartottak, és nagyobb kárt is okoztak.

Cresta frusztrált nyögést hallatott.

– Velem dolgozz már, ne ellenem! Hazudott neked, de te akkor is megbocsátottál neki. Ő képviselt mindent, amiről szentül vallottad, hogy gyűlölsz…

– Szentül vallottam? – Kiva arca grimaszba rándult. – Mégis ki beszél így?

– …és mégis – folytatta Cresta, úgy hangozva, mintha közben a fogát csikorgatná –, valahogy sikerült belé szeretned.

Kiva egyszeriben becsukta száját, a szívét fájdalom járta át.

– Szerinted mégis nem lehetséges, hogyha az a fiú is éppen olyan mély érzelmeket táplál irántad, mint te őiránta, és azok alapján, amit mondtál, minden bizonyíték erre mutat, akkor talán, csak talán nem lehet, hogy még mindig maradt némi esélyed?

– Nem fog megbocsátani nekem – mondta Kiva immáron reszelős hangon. – És nem is igazán számít, mert úgysem fogom már sosem…

– Talán nem fog – értett vele egyet Cresta a szavába vágva. – De azok után, amit vele tettél, nem érdemli meg, hogy legalább megpróbáld elnyerni a bocsánatát?

– Nincs semmi, amit…

– És aztán ott van Naari – folytatta Cresta, ügyet sem vetve Kiva tiltakozására. – Őt bírtam. Őr létére egészen normális volt.

Több is volt normálisnál, de Kiva meg sem próbálta helyreigazítani Crestát, mert biztos volt benne, hogy a lány úgyis csak ismét a szavába vágna.

– Valami azt súgja, hogy durván haragtartó fajta, de már amikor itt volt, akkor is tisztán lehetett látni, hogy törődik veled – mondta Cresta. – Komolyan azt gondolod, azt akarná, hogy elterülj a padlón és feladd? Hogy azt akarná, hogy rájuk hagyd ezt az egész kalamajkát, amit kreáltál, anélkül, hogy akárcsak megpróbálnál javítani a helyzeten?

Kiva torka összeszorult.

– És nem szólhatok a másik hercegnek, annak a hogyishívjáknak a nevében…

– A neve Caldon – szúrta közbe Kiva halkan.

– Ja, az övében – nyugtázta Cresta. – De nekem úgy tűnik, hogy ő az egyetlen, aki tudta rólad az igazat, és még így is kiállt melletted, még azután is, hogy a nővéred leszúrta az unokatestvérét és elrabolta a királyságát. Az a tippem, hogy nem kerülne túl nagy erőfeszítésbe visszaszerezni a bizalmát, már ha egyáltalán valaha is elveszítetted azt.

Kiva összeszorította ajkát, hogy az ne kezdjen el remegni.

– Ami pedig a bátyádat illeti, fogalmam sincs, miért érzed úgy, hogy cserben hagytad volna őt, ő a lázadó hadak istenverte tábornoka. Ami azt illeti, inkább ő hagyott cserben téged azzal, hogy nem vitt ki innen téged.

– Ő megpróbálta – krákogta Kiva, felidézve, hogy Torell megpróbálta kiszöktetni innen őt és Tildát, csakhogy Zuleeka lefújta az akciót.

– Próbálhatta volna kitartóbban, és hamarabb is – jegyezte meg Cresta határozott hangon, mire Kivának eszébe jutott, hogy a lány is a lázadók közbeavatkozására várt. – Ezen felül meg rá kellett volna jönnie, hogy mire is készül a ti őrült nővéretek, és még azelőtt meg kellett volna állítania őt, hogy túl késő lett volna. Halálmágia? Most ugye csak viccelsz? – Cresta hitetlenkedő hangot hallatott. – Azt mondják, hogy a szeretet elvakít, de ennyire azért mégse.

– Nem tudhatta, hogy Zuleeka…

– És aztán ott van a kölyök – vágott a szavába Cresta, már megint. – Ha másért nem is, érte legalább harcolnod kéne. Neki nincs senkije rajtad kívül.

A szavai mélyen Kivába martak.

– Jobb neki nélkülem.

– Most ezt komolyan el is hiszed? – kérdezte Cresta.

– Hazudtam neki.

– Mindenkinek hazudtál. – Cresta hangja közömbös volt. – Ezt már tisztáztuk. És aztán mi van? Mindenki hazudik. Én folyton hazudok neked, de ettől függetlenül még itt ülsz mellettem.

Kiva homloka ráncba szaladt.

– Miről hazudsz nekem? – Aztán még hozzátette: – És nem mintha lenne bármi választásom. Be vagyunk ide zárva.

– Ezzel nem tudunk mit kezdeni – mondta Cresta, elengedve Kiva első kérdését a füle mellett. – Efelett nincs hatalmunk. Viszont tudod, hogy mi felett van?

– Mi felett? – kérdezte Kiva, bár nem volt biztos benne, hogy hallani is akarja a választ.

– Meglehet, hogy a Mélységben ragadtunk – egyelőre –, de az csakis rajtunk áll, hogy mihez kezdünk vele. Bámulhatjuk a sötétséget és hagyhatjuk, hogy az felemésszen minket, vagy felismerhetjük, hogy ez nem tart örökké, és bízhatunk benne, hogy amint túljutunk rajta, a fény majd visszatér – mondta Cresta. – Minden a hozzáállásunkon múlik. – Egy pillanatra elhallgatott, majd halkabban folytatta: – Régen olyan harcias voltál, Kiva. Nem gondolod, hogy a barátaid azt akarnák, hogy harcolj, nemcsak magadért, hanem értük is? Mindazok után, ami történt, nem tartozol nekik ennyivel?

A Kiva torkában lévő gombóc nem volt hajlandó mozdulni. Még a hangjában is hallotta azt, ahogy kipréselte magából:

– Mégis mit számít ez? Soha többé nem látom őket.

– Egyszer már megszöktél a Zalindovból. Számodra semmi sem tűnik lehetetlennek.

– De akkor segítségem is volt – mondta Kiva. – Ezúttal senki még csak azt sem tudja, hogy itt vagyok – senki Zuleekán, Mirrynen, és azokon az őrökön kívül, akik idehoztak.

Cresta merengő hangot hallatott.

– Beismerem, ez valóban megbonyolítja a dolgokat. De akkor is, amondó vagyok, sohase mondd, hogy soha. – A ruhája megrezzent, ahogy ismét megmozdult, majd fájdalmasan felnyögött, ami emlékeztette Kivát a sérüléseire.

– Mielőtt minden indokot felsorolnál, hogy miért is kéne szökésre készülnöm – mondta Kiva, félretaszítva kavargó gondolatait –, maradj nyugton egy pillanatra, hadd gyógyítsalak meg.

Addig helyezkedett, amíg a tenyere Cresta mellkasára nem simult, majd lehunyta szemét, és előhívta a vérében rejtező mágiát. Semmilyen kiképzésben nem részesült – fogalma sem volt róla, hogy mit is művel –, azonban a hatalma éveken át várakozott közvetlen a felszín alatt, folyton-folyvást rá várva, parancsára készen. Még amikor Kiva olyan mélyre temette is, amennyire csak tudta, akkor is érezte, ahogy a hatalom ott suttog neki. Csakis azután kezdett irányíthatatlanul előtörni belőle, a figyelmét követelve, miután maga mögött hagyta a Zalindovot.

Amikor most megpróbálta előhívni, Kiva riadtan döbbent rá, hogy már hetek óta nem érezte hatalmának érintését – egészen az álarcosbál éjszakája óta.

Ismét felnyitotta szemét – semmit sem látott, csakis a Mélység feketeségét –, a teste pedig mozdulatlanná dermedt, ahogy gondolataiban megjelent előtte Zuleeka árnyszerű mágiája. Ugyanaz a gonosz Kivában is ott élt. Egyetlen gondolat elég lett volna hozzá, hogy ahelyett, hogy meggyógyítsa őt, végezzen Crestával.

– Nem kellene történnie valaminek? – kérdezte Cresta türelmetlenkedve.

– Én… – Kiva nyelt egyet. – Csak adj egy pillanatot!

Arcának belső oldalába harapva Kiva igyekezett figyelembe sem venni a bőrén még a cella hidegében is pettyező, ideges izzadságcseppeket, miközben száműzte elméjéből az összes sötét, árnyékszerű mágia-csápokról szóló gondolatot. Az ő ereje jó volt – segített másoknak, meggyógyított másokat. Sosem lenne képes rosszra használni azt.

Mély lélegzetet vett, hogy összeszedje magát, majd ismét szólította hatalmát, ezúttal érezve, ahogy az megmoccan benne. Azonban pont, ahogy keze halovány arany fényt kezdett el árasztani, úrrá lett rajta a pánik, mire a fény ismét kialudt, újra sötétségbe taszítva őket.

– Remek pillanatot választottál rá, hogy teljesítményproblémáid legyenek – jegyezte meg Cresta gunyorosan.

– Bocsánat! – felelte Kiva zaklatottan. – Azt hiszem… csak fáradt vagyok. A mágiához energia kell, és manapság abból nem túl sok jut ki nekem.

Biztos csak erről van szó, győzködte magát Kiva. Kimerült volt, alultáplált, és a lelkét is mintha kifacsarták volna. Semmi sem maradt, amiből a hatalma táplálkozhatott volna. Biztos annak is ez volt az oka, hogy már hetek óta annyira csendben volt. Ha részesült volna mágikus okításban, akkor talán tudta volna, hogy hogyan hívja a felszínre ennek ellenére is, azonban mindent, amit csak a hatalmáról tudott, ő maga tapasztalta ki. Méghozzá leginkább sok-sok hiba folyamán – meg egy jó nagy adag szerencsével.

Ami szerencse, úgy tűnik, mostanra kifogyott.

– Ne aggódj miatta! – mondta Cresta. – Már mondtam, hogy annyira nem vészes a helyzet, egy pár nap, és már jobban is leszek.

Kiva érezte, amint a bukása által kiváltott bűntudat átjárja őt – egy újabb kudarc. Cresta olyan sok mindenen átsegítette már, mióta visszatért a Zalindovba, és erre most még csak azzal sem tudott törleszteni az egykori kőfejtőnek, hogy enyhíti a fájdalmát.

– Szinte hallom a gondolataidat – mormolta Cresta. – Fejezd már be! Jól vagyok.

– Megsebesültél – felelte erre Kiva. – És én meg…

– Ez semmiség – mondta Cresta. – Látnod kellett volna, mit műveltek velem a lázadás után. Na, az kellemetlen volt.

Kiva felszisszent. Meglehet, hogy akkoriban még nem kedvelte Crestát – az is vita tárgyát képezte, hogy most kedvelte-e őt –, de sosem okozott örömet neki az a tudat, hogy mások szenvednek.

– Ha okosabb lettem volna, akkor, miután rájöttem, ki is vagy, az ispotályban maradok, minekutána össze kellett volna raknom, hogyha túléled a Próbatételt, akkor egyenesen anyádhoz és a kölyökhöz fogsz majd menni – merengett Cresta. – Akkor elszökhettem volna veled együtt.

Kiva megpróbálta maga elé képzelni azt, ahogy Cresta vele, Naarival, Jarennel és Tipp-pel maga mögött hagyja a Zalindovot, de a gondolat túl furcsa volt ahhoz, hogy az elméje elbírjon vele. Arra viszont rávette, hogy megkérdezze:

– Te mindvégig arra vártál, hogy a lázadók kivigyenek innen?

– Jól meg is jártam – motyogta Cresta.

– Mégis hogyan… mármint… mindig is kíváncsi voltam… – Kiva megint nekiveselkedett. – Hogyan lett belőled lázadó?

– Talpra!

Kiva összerezzent.

– Micsoda?

– Ha válaszokat akarsz, akkor azokat ki kell érdemelned – jelentette ki Cresta. – Úgyhogy emeld fel a segged!

Kiva összehúzta a szemöldökét.

– Én nem…

– Az anyám mindig azt mondta, hogyha magad alatt vagy, a testmozgás segít a leginkább. Ha túl sokáig nyugton maradsz, a bajaid még a végén utolérnek – közölte vele Cresta. – Neked pedig jó sok bajod van, és túl nagy súllyal is nehezednek rád. Az előbb mondtam neked, hogy vissza kell szerezned a harci kedvedet, és ennek most neki is látunk.

– De én…

– Talpra, gyógyító!

– És mégis mit csináljak? – fakadt ki Kiva. – Nem mintha bárhová is mehetnék. Ez a cella alig elég kettőnknek.

– Emlékszel, mit mondtam a hozzáállásról? – kérdezte Cresta. – Kis helyen is rengeteg mindent lehet csinálni. Mondtad nekem, hogy edzettél azzal a herceggel… a kuzinnal…

– Caldonnal – mondta ismét Kiva.

– A futáson kívül a legtöbb dolog, amit csináltatok, az erőnövelésre, az egyensúlyra és a kitartásra fókuszált, és mind bizonyos mozdulatsorok folyamatos ismétléséből állt.

Kiva homloka ráncba szaladt.

– Igen, de…

– Szóval akkor most itt is ezt fogod csinálni. Amíg csak be vagyunk ide zárva, te mozogni és edzeni fogsz. Az majd felpezsdíti a véredet és megtisztítja a gondolataidat – mondta Cresta. – És talán még azt is eléri, hogy éppen csak annyi időre felhagyj az önutálattal, hogy ráébredj, igenis van okod élni, és hogy vannak olyan emberek, akiknek, annak ellenére, amit te hiszel, szintén szüksége van rá, hogy élj.

Kiva szemét könnyek csípték.

– Miért csinálod ezt? – nyöszörögte a sötétben. – Miért törődsz velem?

– Amikor megérkeztél, még nem törődtem veled – felelte Cresta kertelés nélkül. – De olyan vagy, mint valami idegesítő kiütés, furcsamód megszoktam a jelenléted.

Erre Kiva akaratlanul is felhorkantott.

Cresta ekkor komolyabb hangnemre váltott, és halkabban folytatta:

– Mindenki megérdemli, hogy legyen valakije, aki harcol érte, akkor is – főleg akkor –, amikor ő maga képtelen harcolni magáért. Ezt te egyszer megtetted értem. Küzdöttél értem, megmentetted az életemet, és azóta minden egyes nap gyűlöltelek, mert ez azt jelentette, hogy nekem is ugyanezt a döntést kellett hoznom: hogy nap nap után harcoljak, soha fel nem adva. És ez nehéz. Kimerítő és megerőltető és fáj. De végül aztán ráébredtem, hogy ez ugyanakkor az élet része, és hogy egy nap majd ez az egész megéri. Hinnem kell ebben, magamért, és érted is. – Majd hangosabb, határozottabb hangon így zárta: – Úgyhogy emeld fel a segged, gyógyító! Itt az ideje edzeni.

Kivát érzelmek vihara ragadta magával – frusztráció, harag és megvetés, ugyanakkor viszont ezek között valami olyasmi is pislákolt, amit már jó ideje nem érzett: a remény.

Crestának igaza volt: Kiva tartozott annyival azoknak, akiket szeretett, hogy feláll, megy tovább és küzd. Fogalma sem volt róla, hogyan tegye jobbá a dolgokat, és azt sem tudta, hogy, így elzárva, erre egyáltalán lesz-e majd valaha lehetősége, de ha csak egy csepp esély is volt arra, hogy kiérdemelheti a megbocsátásukat, akkor meg kellett ezzel próbálkoznia. Az ő érdekükben – és a sajátjában.

Úgyhogy felállt.

És aztán, Cresta noszogatására, Kiva nekiállt végigvenni azokat a gyakorlatokat, amelyeket Caldon belé nevelt a Folyami Palotában eltöltött reggeleken. Nem volt faládája, amire felléphetett volna, úgyhogy azon alakított, és helyette inkább addig guggolt, amíg a combja perzselni nem kezdett. Nem tudta körbefutni a barakkokat, úgyhogy addig kocogott egy helyben, amíg a tüdeje sikoltozva tiltakozni nem kezdett. Nem volt gyakorlópengéje, de így is végigvette az összes támadó- és védekezőmozdulatot, amire csak emlékezett, egészen addig, amíg az arcáról izzadság nem kezdett csepegni.

És amíg ezt csinálta, Cresta betartotta ígéretét és megosztotta vele a történetét.

– Azt már meséltem, hogy amikor tízéves voltam, a húgom túladagolta magát – mondta, miközben Kiva, karját a magasba nyújtva, egy lábon egyensúlyozott. – Egy évvel később az apám egyszer feldühödött, jobban, mint addig valaha, és nekiállt ezt rajtam levezetni. Azonban a húgom közbeavatkozott, hogy megállítsa őt, olyan haraggal védve meg engem, amire az apám sosem számított. Az apám… a húgom… ők… – Cresta elhallgatott. Amikor ismét nekiveselkedett, a hangja kemény és érzelemmentes volt. – Egyetlen éjszaka alatt az anyám kivételével mindenkit elveszítettem. Alig voltam tizenegy éves. Egyedül voltunk, rettegtünk, nem volt semmink, csak a ruha, amit viseltünk. Még mindig nem tudom, hogyan éltük túl azt az első pár hetet.

Kiva levegőt is alig vett, miközben Cresta minden egyes szavában hallotta a lány szívfájdalmát. Érezte a bennük rejlő gyötrelmet. A jobb lába remegni kezdett, úgyhogy visszaeresztette a földre, és lábat cserélt, majd kezét ismét a magasba emelte, és várt.

– Ezután hosszú ideig idegenek kegyelméből éltünk, ahogy egyik faluból a másikba utaztunk, dél felé haladva, el Mirravenből, mígnem végül aztán sikerült törvénytelenül átszöknünk Evalonba.

Kivát ez annyira meglepte, hogy kibukott belőle a kérdés:

– Te mirraveni vagy?

– Egykor az voltam – felelte Cresta.

– Nincs is akcentusod.

– Miután átléptük a határt, el akartunk vegyülni a helyiek közt – mondta Cresta. – Könnyű elrejteni azt, amiről nem akarod, hogy mások tudjanak. Neked aztán ezzel végképp tisztában kéne lenned.

Kiva elismerte, hogy ebben igaza van, majd ismét lábat váltott.

– Egy pár éven keresztül cél nélkül bolyongtunk, sosem maradva túl sokáig egy helyen. Anyának nem volt terve, egyszerűen túlélőmódban volt, igyekezve mindkettőnket életben tartani. De aztán, amikor tizenhat éves voltam, megbetegedett. Tüdővész. Gyorsan terjedt, és hamarosan már vért köhögött fel, és alig kapott levegőt.

Kiva felszisszent. A tüdővész borzalmas egy kór volt, amire alig akadt hatásos kezelés. A betegek általában pár hét, néha pár nap alatt belehaltak.

– Amióta csak megérkeztünk Evalonba, hallottam az embereket arról suttogni, hogy a Corentine-örökös átvette a lázadók vezetését – folytatta Cresta. – Minket nem érdekelt a Sarana és Torvin közti ősi viszály, sem az, hogy ki ül Evalon trónján. Eszünk ágában sem volt belekeveredni egy idegen ország trónviszályába, úgyhogy távol tartottuk magunkat a Vallentis és a Corentine lojalistáktól, elvoltunk magunkban, és kerültük a személyes kapcsolatokat. De aztán anya még az ágyból sem tudott kikelni a betegsége miatt, a falu gyógyítója meg tett egy futó megjegyzést Tilda Corentine varázserejéről. Azt mondta, milyen kár, hogy a lázadók éppen nem toboroznak a környéken.

Kiva felidézte, mit is mondott Torell az azt követő évekről, hogy Tilda átvette a lázadó erők vezetését, hogy arra használta az erejét, hogy mindenkit meggyógyítson, akinek csak szüksége volt rá. Csak később vezette be azt, hogy az elé járulóknak ki kellett érdemelnie a gyógyulásukat, hogy előbb be kellett bizonyítaniuk a lázadó mozgalom iránti hűségüket, mielőtt jutalomként használta volna rajtuk az erejét. Ha Cresta akkor tizenhat volt, akkor ez úgy öt évvel ezelőtt történhetett – Tilda akkoriban még mindig szabadon gyógyította az embereket.

– Tudtam, hogy nincs sok esélyem, de anyán kívül semmi másom nem maradt ezen a világon, és bármire képes lettem volna, hogy megmentsem őt – mondta Cresta. – Úgyhogy a helyi gyógyító gondjaira bíztam őt, és elindultam megkeresni a Lázadó Királynőt.

Kiva elveszítette az egyensúlyát, és egy pillanatra megingott, mielőtt sikerült volna ismét rálelnie.

– Megtaláltad őt?

– Nem – felelte Cresta érzelemmentes hangon. – Elég nyomra bukkantam, hogy a lázadó tábor közelébe jussak, de aztán elkövettem azt a hibát, hogy nem a megfelelő embertől kértem útbaigazítást. A fickóról kiderült, hogy egy álruhás Királyi Gárdista, aki aztán árulási szándék vádjával letartóztatott. – A hangja rekedtessé lett, ahogy folytatta: – Közvetlen azelőtt kaptam üzenetet az anyám gyógyítójától, hogy feltettek volna a rabszállító szekérre, arról írt benne, hogy anya elment. Még csak el sem tudtam tőle búcsúzni.

Kiva ismét letette lábát a földre, kezét pedig az oldala mellé eresztette.

– Cresta… – Nem folytatta a mondatot, mivel fogalma sem volt, mit mondhatna.

– Sosem voltál rá kíváncsi, hogy miért is próbáltam meg öngyilkos lenni, amikor ide kerültem? – kérdezte Cresta.

Hát persze, hogy Kiva kíváncsi volt. De sosem gondolta volna…

– Nem te vagy az egyetlen személy, aki valaha is úgy érezte, hogy mindent elveszített – mondta Cresta csendesen, de aztán hangja ismét erőre kapott, ahogy folytatta: – Komolyan gondoltam, amit korábban mondtam: gyűlöltelek, amiért megmentettél. Valahányszor csak láttalak, az jutott eszembe, hogy elvetted tőlem ezt a választást. Cserébe én meg minden tőlem telhetőt megtettem, hogy keresztbe tegyek neked.

A keresztbe tenni neked egy kissé enyhe kifejezés, gondolta Kiva.

– De visszatekintve hálás vagyok azért, amit értem tettél. Rettenetesen hálás – mondta Cresta. – Megéri élni, akkor is, ha az élet egyes részeitől úgy érezzük, legszívesebben meghalnánk. Ezt sikerült megtanulnom az elmúlt öt év alatt. – Habozott, de aztán még hozzátette: – Tudom, hogy ezt még sosem mondtam korábban, de köszönöm. Ha te nem vagy, ma nem élnék.

Kiva igyekezett megzabolázni érzéseit, ahogy válaszolt neki.

– Szívesen! De mindketten tudjuk, hogy ugyanez az én esetemben is igaz. A segítséged nélkül sosem éltem volna túl az elvonást. Vagy az azóta eltelt napokat.

– Én azt hittem, nem is akartad túlélni őket – mondta Cresta élesen.

Kiva félig kedélyes, félig bosszús hangot hallatott.

– Mint kiderült, összemelegedtem ezzel az önelégült egykori kőfejtővel, aki mintha meg lenne győződve róla, hogy még húznom kéne egy ideig. Valami olyasmiről hablatyolt nekem, hogy hozzam rendbe a hibáimat és érdemeljem ki mások megbocsátását.

– Bölcs egy alaknak tűnik – jegyezte meg Cresta. – Hallgatnod kéne rá.

Ezúttal Kiva jókedve győzedelmeskedett.

– Azt továbbra sem értem, hogyan lett belőled lázadó – merengett Kiva, ahogy kinyújtóztatta merev izmait.

– Annak ellenére, hogy milyen benyomást nyújtok, sosem tartoztam közéjük, mindössze csak nekik dolgoztam. Vagy valami olyasmi – felelte Cresta. – Az egyik itteni őr titokban lázadó, ő szervezett be engem. Azt mondta, szemet huny némelyik problémásabb kihágásom felett, ha cserébe jelentek neki… – Cresta hirtelen elhallgatott. – Az istenekre, nem hiszem el, hogy erre eddig nem jöttem rá!

– Mire? – kérdezte Kiva.

– A feladatom részben az volt, hogy a lázadók mellé állítsam a rabokat és bajt keverjek, ugyanakkor viszont kémkednem is kellett egyes rabok után. Főleg utánad – mondta Cresta. – Azt hittem, csak azért, mert a Parancsnok cimborája vagy, és azt akarták, hogy valaki a börtönön belül mindkettőtökön alaposan rajta tartsa a szemét. Most már tudom, hogy azok a parancsok minden bizonnyal a családodtól érkeztek, merthogy így akartak figyelemmel kísérni téged.

Kiva felidézte a börtönbe zárva töltött évtizedet, ami idő alatt csak nagy néha kapott egy-egy kódolt üzenetet, amelyekből bármit is megtudhatott arról, hogyan is van az anyja, a bátyja és a nővére, valamint hogy, hasonlóképpen, saját életéről is éppen csak morzsák jutottak ki a falakon túlra. Nem igazán tudta, hogyan is érzi magát annak a tudatától, hogy a családja végig másokon keresztül tartotta rajta a szemét. De most elengedte ezt, és így folytatta:

– Korábban azt mondtad, hogy nem akartad, hogy bármi közöd is legyen a családom és… és Jaren családja közti viszályhoz. – Kiva nyelve kicsit belebotlott a fiú nevébe. – Azt hiszem, kicsit össze vagyok zavarodva amiatt, hogy akkor meg miért egyeztél bele, hogy velük dolgozz. Főleg miután… nos, a maga kifacsart módján ők az oka annak, hogy idekerültél. Nem vagy dühös rájuk?

– Régen mindenkire dühös voltam. Ezt te is tudod.

– Akkor meg miért…

– Üzletet ajánlottak – vágott a szavába Cresta. – Ha sikerül, elég rabot rávennem, hogy csatlakozzanak a lázadók mozgalmához, akkor eljönnek és kivisznek minket. Sosem hittem az ügyükben, komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy minden királyi bonyodalmat el akarok kerülni. Corentine, Vallentis, engem nem érdekel, ki uralkodik Evalonban. Azonban lehetőséget láttam arra, hogy kiérdemeljem a szabadságomat, úgyhogy megragadtam azt.

Kiva elmerengett a szavain, rádöbbenve, hogy Cresta helyében a legtöbben ugyanígy cselekedtek volna. Nem csoda hát, hogy annyira kétségbeesetten akarta, hogy Kiva életben tartsa Tildát – az asszonyban látta az esélyét annak, hogy végre a lázadók eljöjjenek és kiszabadítsák őt, kiszabadítsák őket.

A kerekek forogni kezdtek Kiva fejében, mire megkérdezte:

– Mi történt azzal az őrrel? Talán segíthetne nekünk üzenetet küldeni…

– Halott – mondta Cresta mindenféle érzelem nélkül. – Éppen az őrtoronyba volt beosztva, amikor az felrobbant.

Kiva arca grimaszba rándult.

– Most kinek jelentesz?

– Senkinek – ásította Cresta. – Ami engem illet, a lázadói napjaimnak vége. Főleg mindazok után, amit a nővéredről meséltél. Komolyan azt hiszed, vagyok olyan őrült, hogy továbbra is részt vegyek ebben? Nem, nagyon szépen köszönöm.

– Csalódott lesz – mormolta Kiva felidézve, mit is mondott Zuleeka Crestáról: Hatalmas szolgálatot tesz az ügyünk érdekében, még azok mögött a falak mögött is.

Kivát kárörvendő elégedettség töltötte el annak a tudatára, hogy Cresta sohasem hűségből dolgozott együtt a lázadókkal, hanem csakis gyakorlatias, önös érdekek által hajtva működött együtt velük.

– Az élet tele van csalódással – jegyezte meg Cresta ismét ásítva egyet, ezúttal hangosabban. – És amúgy is, semmi kedvem valaki olyan közelébe menni, aki egyetlen gondolattal képes megállítani a szívemet.

Szavait félszeg, feszült csend követte, majd a lány köhintett egyet és pontosított:

– A jelenlévők természetesen kivételt képeznek.

Ahelyett, hogy engedte volna, hogy a rettegés megragadja őt, Kivából fojtott hangú kacaj bukott ki, aminek könnyedsége, miután olyan hosszú ideje élt már öröm nélkül, meglepte őt. Aztán a következő pillanatban már Cresta is vele kacagott, megrészegítette őket a fájdalom és a kimerültség elegye, és már csak az, hogy olyan egykori ellenségek voltak, akiket most együtt bezártak egy szűk, sötét helyiségbe, ahol aztán éppen az imént osztották meg egymással traumatikus múltjukat.

Amikor végre kissé ismét észhez tértek, Kiva meghallotta, hogy Cresta újra ásít egyet.

– Késő van – mondta neki erre. – Gyorsabban fogsz gyógyulni, ha kialszod magad.

– És neked is pihenned kell, hogy holnap folytathasd a gyakorlataidat – vágta rá erre Cresta olyan hangon, mintha azt várta volna, hogy Kiva vitába szálljon vele.

Azonban a lány mindössze csak bólintott.

– Tudom.

Mivel valami megváltozott benne – valamiféle szikra ismét fellángolt a lelkében. Miután a lényét heteken keresztül sötétség kínozta, Kiva végre ismét látott némi felvillanó fényt, akkor is, ha az csak tűhegynyi pont volt a távolban. Kénytelen lesz felé nyúlni, küzdeni érte. Azonban kezdett ráébredni, hogy a csata fele az volt, hogy ráleljen magában az ahhoz szükséges akaraterőre, hogy egyáltalán próbálkozzon.

Így hát, ahogy Kiva összegömbölyödött a hideg padlón és lehunyta szemét, ahelyett, hogy amiatt emésztette volna magát, hogy mi mindent, hogy mi mindenkit veszített, ismét előhívta arcuk emlékét – Jarenét, Naariét, Caldonét, Tippét, Torellét –, és arra gondolt, hogy mennyire szereti őket.

Értük harcolni fog.

Értük élni fog.

És ha most még fogalma sem volt, hogyan, de meg fogja találni a módját, hogy kiérdemelje a megbocsátásukat.

Mivel ennyit megérdemeltek – mint ahogy Kiva is.

NEGYEDIK FEJEZET

Se Kiva, se Cresta nem volt képes számontartani, hogy meddig voltak együtt a Mélységbe zárva. Teltek a napok, elég hosszú idő ahhoz, hogy Cresta teljesen meggyógyuljon és csatlakozzon Kivához a lány napi gyakorlatai közben, mire ott botladoztak a sötétben, átesve egymáson.

Próbálták az alapján mérni az idő múlását, hogy hányszor kaptak enni. Erre, legjobb tudomásuk szerint, naponta kétszer került sor – ami több volt annál, mint amit Kiva a Végzet Próbája előtt kapott, de még mindig kevesebb, mint amire a testüknek szüksége lett volna, főleg így, hogy ilyen sokat edzettek. Kiva folyamatosan éhes volt, de ezt jó jelnek tekintette, miután heteken keresztül annyira felemésztette a szenvedése, hogy egyáltalán nem volt étvágya. Cresta anyjának igaza volt: Kiva minél jobban megdolgoztatta a testét, annál jobban érezte magát, mind fizikailag, mind mentálisan. Szinte már majdnem élvezte, hogy össze van zárva Crestával, akinek csípős személyisége folyton készenlétben tartotta őt, miközben arra ösztökélte a lányt, hogy hozza ki magából a legtöbbet, és feszegesse a saját határait.

És aztán, nagyjából úgy tíz nappal azután, hogy be lettek zárva, a cellájuk ajtaja felnyílt.

– Kifelé innen! – szólt a Hentes mogorva hangja.

Mivel éppen az imént fejezett be egy sorozat megerőltető felülést, Kiva a falnak dőlve pihent, így próbálta összeszedni magát, azonban a vakkantva odavetett parancsra gyorsan kihúzta magát, szíve pedig a torkába ugrott.

– Gyerünk! – szólt rájuk a férfi türelmetlenül.

Kiva sietve feltápászkodott és követte Crestát ki a cellából, mindketten arcuk elé emelték kezüket, hogy a hosszú, teljes sötétségben eltöltött idő után védjék szemüket a luminiumlámpák vakító fényétől.

– Te nem – mondta a Hentes, ahogy megragadta Cresta vállát és visszalökte őt. – Téged nem hívattak.

Ismét becsapta a nehéz kőajtót, a cellába zárva hagyta Crestát – Kivát pedig egyedül.

– Nyomás! – mondta a Hentes, előrefele lökve a lányt. Aztán az orrát ráncolva hátrált tőle egy lépést. – Az istenekre, van némi bukéd.

Normális esteben Kiva ezt megalázónak érezte volna, most azonban örült neki, hogy a tíz napnyi limitált tisztálkodási lehetőségeknek hála a Hentes most tisztes távolságot tartott tőle.

– Nincs időd megmosakodni – folytatta. – Kénytelenek lesznek elviselni a bűzödet.

Kik?, akarta Kiva kérdezni. De miután látta, hogy az őr ujjai megfeszülnek a korbácsa nyelén, volt annyi esze, hogy tartsa a száját.

A Hentes előbb felvezette őt egy kőlépcsőn, majd végig a büntetőblokk komor folyosóin, mielőtt végre kiléptek volna a szabadba. A tavaszból nyár lett, amíg Kiva a Mélységbe volt zárva, a ragyogó napfény pedig olyan fájdalmas volt számára, hogy Kiva úgy pislogta vissza könnyeit, miközben a Hentes egyre csak noszogatta őt előre.

– Mozgás!

Kiva megbotlott, ahogy a szeme lassan kezdett hozzászokni a világossághoz. Kétségbeesetten tudni akarta, hogy az őr hová viszi őt, de aztán rémület töltötte el, ahogy a Hentes keresztülvezette az udvaron, el az alagutak lejárata mellett, a főkapu irányába. A Parancsnok magánlakosztálya a déli fal felett kapott helyet – csak nem ő szólította Kivát? Csak nem azért rántotta ki őt a Mélységből, hogy valami újfajta kínzásnak tegye ki?

Állát a magasba emelve Kiva elhatározta, ki fogja bírni, bármit is tartogasson Rooke a számára. Ha a Mélységben eltöltött idő tanított neki valamit – ha Cresta tanított neki valamit –, akkor az az volt, hogy a hozzáállása igenis sokat nyom a latba. Rooke csakis akkora hatalommal bírt felette, amennyit Kiva adott neki. A testét megtörhette ugyan, de a lelkét nem. Anélkül nem, hogy Kiva erre engedélyt adna neki.

Heteken keresztül megadta magát a Zalindov sötétségének, eléggé behódolva annak ahhoz, hogy meg akarjon halni, hogy aztán ne érezze a saját hibái okozta kínt. És bár a szíve még mindig sajgott – ami így is fog maradni egészen addig, amíg nem adódik lehetősége megpróbálni rendbe hozni a dolgokat –, többé már nem a fájdalom irányította őt.

Túlélte mindazt, és azt is túl fogja élni, ami most következik, bármi is legyen az – és nem csak azért, mert Cresta hátsón fogja billenteni, ha nem így lesz.

Lélekben a legrosszabbakra is felkészülve, Kiva követte tovább a Hentest, el az őrök barakkjai mellett, egyenesen a tiszteletet parancsoló, mészkőfalakba épített vaskapuk felé. A lány egészen a közel hét héttel ezelőtti érkezése óta most került a legközelebb a kinti világhoz. Ehhez jött még a kéthetes, drogmámorban töltött út Valleniából, ami azt jelentette, hogy Kiva immár több mint két hónapja nem volt szabad. A gyomra görcsbe rándult, ahogy eltűnődött azon, mi is történhetett ez idő alatt, de aztán gyorsan elnémította félelmeit, mivel tudta, hogy semmit sem tehet – egyelőre nem.