Gyrðir Elíasson

A fák között

novellák

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-22-7

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Gyrðir Elíasson: Milli trjánna /Dimma – Reykjavík – 2016/

Copyright
© 2009, Gyrðir Elíasson
Published by arrangement with Dimma, Iceland All rights reserved
Hungarian translation © Patat Bence, 2022

Kiadja a Polar Egyesület
Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia
www.polarkonyvek.hu
polarkonyvek@gmail.com
A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a Miðstöð íslenskra bókmennta (Izlandi Irodalmi Központ) támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

TARTALOM

INFERNO

SUTTOGÁS

A KŐ

A KÖNYVSZEKRÉNY

A TEAVÍZ

A ZENESZERZŐ

A PINCE

ÉJSZAKAI ÜGYEK

PÁPASZEMES KÍGYÓ

A FÁK KÖZÖTT

ELVESZETT FEJEZET A NYÁR A SZÁLLODÁBAN CÍMŰ REGÉNYBŐL

A KONYHAKERT

A LEMEZBOLT

A FEKETE KUTYA

KÉZ AZ ÜVEGEN

A BEÁZÁS

ÉJSZAKAI IROMÁNYOK

KUTYÁK

Elégia

A HOSSZÚ EGYNAPOS TÚRA

A KEZDET

REGGELI SÉTA

VISSZATEKINTÉS

CSENDES VÍZ

A HÍDRÓL NÉZVE

ÉBREDÉS

AZ ORVOS HÁZHOZ MEGY

A 451-ES SZÁMÚ HÁZ

HÓKUSZPÓKUSZ

AZ ÁLOMGÉP

LERAKÓDÁSOK

AZ ÁLLAT

A BRÁCSÁS HÁZASPÁR

AZ IDŐJÁRÁSJELZŐ HÁZIKÓ

gyerekkori emlék

IDŐHUROK

VARÁZSKÖD

HÁZAK ÉS KOCSIK

TÜKÖRKÉPEK

UTASOK

NÖVÉNYGYŰJTÉS

LEVÉL EGY APÁRÓL

ÜVEGHÁZ

TOVATŰNT NYÁR

OLDALSÉRÜLÉS

A TEMETKEZÉSI VÁLLALKOZÓ

A HATALMAS HEGYCSÚCS

A HALHATATLANOK

A fordító utószava

Eljön az este a félhomállyal,
a rendíthetetlenül álló
sötét fák között
úgy mozog, mint a fjord vize.
Bo Carpelan

INFERNO

Épp frissen költöztünk be a külvárosi lakásba. Sokat vesződtünk különböző dolgok beszerzésével és szállításával, meg olyasmivel, amihez az embernek egyáltalán nincs kedve, de ami társadalmi mércével szükségesnek tűnik. A feleségem a beköltözésünk utáni hetedik napon közölte, hogy el kell mennünk az Ikeába egy karosszékért, amelyik jobban illik a meglévő kanapénkhoz. Nekem ugyan semmi bajom nem volt a fotelunkkal, de nem ellenkeztem.

– Emlékszel arra a fotelra, amit mutattam?

– Melyikre?

– Amelyik a katalógusban volt.

– Nem – feleltem.

– Soha nem emlékszel semmire.

– Ez bizony igaz – ismertem el.

Eltelt a délelőtt a képek felakasztásával és a könyvek polcokra pakolásával, és már a második kávézás ideje közeledett, amikor végre útnak indultunk, hogy megvegyük a fotelt. Ősziesre fordult az idő, elkezdtek hullani a levelek a fákról, amelyek törzse a délutáni napfényben halvány árnyékot vetett a gyepre.

Aznap délután rettenetes volt a forgalom, mint ebben a magát nagynak mutatni próbáló kisvárosban amúgy mindig. Bekapcsoltam a rádiót. Bob Dylan énekelt egy számot a Street Legal című lemezről. Hallgattam, és magam elé meredtem a napszemüvegen át.

– Mindig olyan szórakozott vagy, amikor vezetsz – jegyezte meg a feleségem, és lehalkította a rádiót.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Igen, mindig.

Egymás után hagytak le bennünket a terepjárók.

Feltűnt a régi vífilsstaðiri kórház sárguló fűvel és fákkal körülvett épülete, egy elhagyatott svéd udvarházra emlékeztetett, legalábbis amikor autóval elhajtottam előtte, mindig Margit Söderholm írónő jutott eszembe. A ház mögött ívelt bozóttal benőtt, a lágy őszi fényben barnás dombok emelkedtek. A távolban megjelent az Ikea épülete. Senki sem érti, hogy kaphatott építési engedélyt közvetlenül a Heiðmörk csodaszép túraútvonalai mellett. De ide húzták fel ezt a kolosszust, és ezen nem lehet változtatni.

– Ronda egy épület – jegyeztem meg.

– Miféle épület? – kérdezte a feleségem, és rám nézett.

– Az Ikea – feleltem.

– Szerintem nem – válaszolta. Aztán hozzátette: – Parkolj egészen az áruház tövében.

Az épület halványkék árnyéka az autóra vetült, amikor leparkoltam és kiszálltunk. Bementünk a forgóajtón. A forgóajtókban már nincs semmi vicces, számítógéppel vezérlik mindet, és még Chaplin sem tudna semmi mókásat művelni velük. Sokan tolongtak odabent, a mozgólépcső felé özönlöttek, siklottak felfelé, és csak bámultak a levegőbe. Nem lehetett eldönteni, hogy tekintetükben a svéd formatervezés hatására a fényes jövő illúziója vagy csak reménytelen üresség látszik.

A mozgólépcső két külön fokán álltunk, és mindketten másfelé néztünk.

*

A nappalibútor-részlegen fotelok és kanapék között bolyongtunk, de nem találtuk meg a karosszéket, amit a feleségem kinézett. Valójában nem is emlékeztem rá, milyen, de nem zavartattam magam, úgy tettem, mintha én is azt fürkészném a tekintetemmel. Egy sárga pólós fiatalember sietett el mellettünk, és a feleségem megszólította.

– Van itt egy fotel – mondta.

– Milyen fotel? – kérdezte az eladó.

– Ez itt – felelte a feleségem, elővette a katalógust a táskájából, fellapozta, és a fotelra mutatott.

– Igen, ez elfogyott.

– Elfogyott?

– Sajnos igen.

– Maguknál minden mindig elfogy.

– Azért nem mindig – szóltam közbe, próbálva oldani a helyzet feszültségét.

– De, mindig – erősködött a feleségem.

– Mindjárt alaposabban is utánanézek – mondta az eladó.

Elsietett, visszanézett ránk a válla fölött, nekiment egy kanapé szélének, megbotlott, aztán igyekezett tovább.

Eltelt negyedóra, de nem jött vissza. Senkit sem láttunk, aki úgy nézett ki, mint akinek köze lehet az értékesítéshez, és egyáltalán, furcsán kevesen jártak ott a kanapérészlegen, mintha kiesne az üzlet bejárási útvonalából. Egy pillanatra úgy éreztem, mintha Jens Sigsgaard valamelyik meséjében lennék.

Egy barna, elég kényelmes bőrkanapén ültem, a feleségem pedig mindvégig türelmetlenül, sólyomtekintettel fürkészte az eladóteret.

– Ezek itt mind idióták – közölte.

– Biztos vagy ebben? – kérdeztem.

– Teljesen.

Végül felhagytunk a várakozással, és a kijelölt útvonalon továbbhaladtunk az üzleten keresztül, hagyva, hogy a nyilak gondolkodjanak helyettünk. Útközben semmi másra nem néztünk.

*

Amikor az étteremhez értünk, svéd húsgolyók illata csapta meg az orrunkat, és éreztem, hogy kezdek megéhezni. Megálltam az ajtóban, és benéztem a terembe. Nem sok embert láttam, de néhányan azért ültek az asztaloknál. Mások a pultnál állva várták, hogy a konyhások húsgolyót, krumplit, szószt és vörösáfonya-lekvárt lapátoljanak a tányérjukra.

Az őszi nap besütött az ablakon, és megakadt a szemem egy férfin, aki egyedül gubbasztott az egyik ablak melletti asztalnál. Görnyedten ült, arcát vörös haj és ritkás szakáll keretezte, fekete kabátjának gallérját felhajtotta, és az azzal azonos színű öve lelógott a földre. Egy sört vett csak, és úgy meredt bele a pohárba, mintha semmi mást nem látna, vagy mintha a pohár egy tükör lenne, amelyben az egész világot látni lehet.

Ismerősnek találtam, de nem jöttem rá azonnal, kicsoda. Aztán hirtelen megvilágosodtam.

August Strindberg.

Strindberg, aki mindennél jobban rettegett a pokoltól, és mindig erről a félelméről írt, ám a halála után itt, az izlandi Ikeában kötött ki. Ő, aki Lundöt tartotta a földi pokolnak, nem sokat tudott Izlandról, az IkeA-ról pedig egyenesen semmit, mivel az az ő korában még nem létezett. Figyeltem, ahogy egyre jobban összezsugorodik a söröspohár fölött – egy örökre elátkozott ember. Így írt a naplójában: „Aki azt állítja, hogy az élet csodálatos, az vagy disznó, vagy őrült.”

– Nézz csak oda – mondtam a feleségemnek, a helyiségbe mutatva.

– Hova?

– Oda, az ablakhoz.

– Ki az?

– August Strindberg.

– Az igazgató? – kérdezte egykedvűen. Aztán felderült az arca, és hozzátette: – Igazából meg kellene mondanom neki, hogy mennyire leromlott ez az üzlet.

– Nem, ő író – feleltem, aztán helyesbítettem magam. – Illetve író volt.

– Mármint az az öreg?

– Igen.

Hirtelen rám pillantott.

– Szóval kísérteteket látsz?

– Igen, annak idején láttam a Kísértetszonátát.

– Te meg miről beszélsz?

– Ez tényleg ő! – erősködtem.

A feleségem megragadta a kabátom ujját, és magával húzott a forgóajtó felé.

*

A parkolóra vetülő árnyék sötétebb lett, és lehűlt a levegő. Beültünk az autóba, és lassan elindultam. Be akartam kapcsolni a rádiót, de letettem róla.

– Ide soha többé nem jövök – közölte a feleségem, és egy dühös rándítással becsatolta az övét.

– Soha ne mondd, hogy soha – bátorkodtam megjegyezni. Strindberg jutott eszembe, ahogy ott ül, megfosztva a megváltás reményétől, kabátján a fekete övvel, amely úgy lógott le a földre, mint valami lánc. A kabát nagy szárnyai egy ördögrája úszóira hasonlítottak.

Az út mentén emelkedő alacsony dombok lenyűgözőek voltak a lágy fényben, számtalan ösvény vezetett át a bozótoson. Kedvem lett volna járni egyet arra Strindberg-jel, kivezetni őt napjaink poklából. Elmondtam volna neki, hogy egyszer jártam Lundben, és hogy igencsak tévedett azzal a várossal kapcsolatban.

De nem került rá sor.

Soha többé nem jártam arrafelé.

SUTTOGÁS

Már késő éjszaka volt, amikor lefeküdtem, miután zsinórban három filmet néztem meg a tévében. Egyik rosszabb volt, mint a másik. Elnehezült a fejem attól a négy-öt gin-toniktól, amit tévénézés közben elszürcsöltem.

Kinyitottam az ablakot, befeküdtem az ágyba, és lekapcsoltam a kislámpát, amelynek az ernyőjén halak úsztak, és amelyet kissrác korom óta használtam. Szinte teljes sötétség lett, mivel a nehéz függönyök be voltak húzva, és az utcai lámpák fénye nem szűrődött be. Valami hülyeség jutott az eszembe, olyasmi, ami idegesített, mert összeszorítottam a fogamat, és ide-oda forgattam a fejem a párnán. Egészen állig felhúztam a takarót, és próbáltam nem gondolni semmire.

A függöny finoman meglebbent a hűvös szellőben.

Hirtelen valami neszezést hallottam az ablak felől. Egy hang suttogott az ablak nyílásán keresztül, halkan és rekedten, és eleinte nem értettem, mit mond. Lassanként aztán ki tudtam venni a szavakat.

– ... Te rohadék, te mocskos rohadék...

Már épp kezdtem felmelegedni a takaró alatt, de ekkor egész testem ledermedt, és szinte lélegzet-visszafojtva füleltem.

– Istenverte rohadék...

A hang még több mindent mondott ebben a hangnemben, én nyitott szemmel hallgattam, magam elé bámulva. A szemem kezdett hozzászokni a sötétséghez, és ki tudtam venni a mennyezet és a falak találkozásának vonalait. Több mindenen eltűnődtem: hogy ki lehet az, aki így szitkozódik az ablakomon keresztül, és hogy vajon mivel érdemeltem ki ezen szavak bármelyikét. Hirtelenjében nem találtam semmi indokot arra, hogy ne tudjak nyugodtan, az efféle zaklatással mit sem törődve elaludni.

A hang végül elhallgatott.

Vártam egy ideig, hogy érkeznek-e további kemény és vádoló szavak az ablak felől. De semmi ilyesmire nem került sor, néma csend borult a szobára. A függönyök továbbra is úgy libegtek, mintha egy hang szele mozgatná őket, pedig csak közönséges szellő lengedezett az éjszakában.

Aztán felkeltem, megtettem a két lépést az ablakig, és félrehúztam a vastag kék függönyt, amely határozottan egy horrorszínház színpadi függönyére emlékeztetett, ha lehet ilyet mondani. Bársonyból volt.

Hó borította a kertet, és láttam, hogy ragyog az utcai lámpák fénye a fehér takarón, amelyet a sápadt és beteges fű magára húzott.

Az ablaknál nem látszottak lábnyomok. Alaposan szemügyre vettem a havat a ház fala mellett, és meggyőződtem róla, hogy érintetlen. Senki sem jött be a kertembe. Általában senki sem járt a kertben rajtam meg talán néhány macskán kívül.

Az ablakpárkányra tenyereltem, és eltűnődve kinéztem a sötétbe, csak a városi közvilágítás hunyorgott a távolban. Az utcában álló fák ágai csupaszok voltak, és úgy tapogatóztak, mint éhségtől elgyötört kezek. A világ éhező gyerekeire emlékeztettek. Ez korábban soha nem jutott eszembe.

Nem volt hold az égen.

Nem látszottak csillagok.

Gondosan becsuktam az ablakot és rázártam a kallantyút, még jobban behúztam a függönyt, mint az előbb, és visszafeküdtem az ágyba. Felkapcsoltam a forgóernyős lámpát, és feltűntek a trópusi halak, amelyek kiskoromtól kezdve mellettem úsztak, mindenféle piros és kék halak úszkáltak körbe-körbe a napsárga tengerben.

Az éjjeliszekrényről a Kopár hegyek őszi éjszakákont vettem kézbe a skáldsstaðiri Kjartan Júliussontól, egy könyvet, amely teli van olyan eseményekkel, amelyeket hétköznapi csodának nevezhetünk. Elolvastam belőle néhány rövid fejezetet, és kezdtem jobban érezni magam. A hang kitörlődött a gondolataimból, és belefeledkeztem az északi Tröllaskagi-félsziget őrjítő téli sötétségének titokzatos jelenségeiről szóló elbeszélésekbe.

Talán egy órát olvashattam, majd elbóbiskoltam a könyvvel a mellkasomon, de felriadtam valamire, nem tudom, mire. Az órára pillantottam, fél hármat mutatott. A halak úszkáltak az izzó tengerben. Becsuktam a könyvet, és letettem az éjjeliszekrényre.

Aztán lekapcsoltam a naptengert.

Újra koromsötét lett. Még láttam egy-egy villanást a szemhéjam alatt, miután belenéztem a lámpa fényébe, de lassanként elhalványultak, és a szemhéjam alatt nem maradt más, csak a fekete éjszaka, ugyanolyan, mint odakint. Ekkor valami hűvöset éreztem az arcomon. Kinyitottam a szemem, és éppen csak ki tudtam venni, hogy a függöny mozog.

Nem tudni, hogyan, de az ablak megint nyitva volt.

Pedig hozzá sem értem azóta, hogy az imént bezártam.

Újra hallottam azt a félig elfojtott, rekedt, monoton, gonosz hangot.

Mi rosszat tettem? Vagy a hang eltévesztette volna a házszámot?

A fejemre húztam a takarót, és lezártam minden érzékszervemet, mint egy teknős, amely behúzódik a páncéljába, amikor valaki levest akar főzni belőle.

A hang azonban tovább duruzsolt befelé az ablakon. A szavak láthatatlan mérges kígyókként betekergőztek a takaró alá, és velük együtt a sziszegő hang is, amely életre hívta őket.

A KŐ

Nemrégiben költözött be ebbe a társasházba a családjával, és állandóan a legfelső emeleten lévő lakás és a pincetároló között futkosott. Folyton akadt valami kacat, amit le kellett vinni a tárolóba, legalább átmenetileg, mielőtt végleg a szeméttelepen végzi.

Egyik nap, amikor egy régi széket vitt le éppen, amelynek az új lakásban állítólag nem lehetett hasznát venni, odalent, a közös használatban lévő közlekedő egyik sarkában, nem messze a tárolójuk ajtajától egy barna kartondobozon akadt meg a szeme. Nem tudta eldönteni, hogy nem az ő dobozuk-e, ami véletlenül ott maradt a költözéskor. A dobozon nem volt jelölés.

Nagy nehezen beszuszakolta a széket a tároló ajtaján. A helyiség kezdett megtelni limlomokkal, és látszott, hogy télen nehéz lesz mozogni odabent. Elfogta a méreg, ha erre gondolt. Bezárta az ajtót, majd a sarokban álló kartondobozhoz lépett, hogy megvizsgálja, hozzájuk tartozik-e. A folyosón egyetlen lámpa pislákolt meglehetősen halványan, és árnyék vetült a dobozra, amint fölé hajolt. A doboz füleit egymás alá hajtották, de nem ragasztották le. Felhúzta a füleket és kinyitotta a dobozt.

Egy fekete, fényes kő volt benne. A mennyezetről lógó villanykörtéből sápadt sárga fénysugár vetődött a kő sima felszínére. Sírkő volt, felirat nélkül, és nagyon jó minőségűnek tűnt.

Egy ideig csak nézte a követ, mintha próbálná kisilabizálni a betűket, amelyek egyáltalán nem voltak rajta. Majd lassan visszazárta a dobozt, és felment a lépcsőn. Amikor felért, kinézett az ablakon. Sütött a nap, szélcsend volt, de valószínűleg eléggé hideg. Odalent a kertben a bokrok levelei sápadoztak az őszi fényben. Rajta kívül nem volt otthon senki, jó darabig álldogált az ablakban.

*

Gyakran átsétált az utca túloldalán lévő temetőbe. Jóleső érzéssel töltötte el, ha a fák alatt ballagva a köveket meg a feliratokat nézte, és úgy érezte, ez a legjobb módja, hogy megszabaduljon a pincében lévő, felirat nélküli kő emlékétől. Nem sok minden van, amit az elme nehezebben dolgoz fel, mint egy sírkövet, amelyre még fel kell vésni a nevet.

Ez a gondolat heteken át üldözte megállás nélkül.

Általában kevesen jártak a temetőben. Csak nagy ritkán egy-egy gyászoló, ő pedig önkéntelenül leszegte a fejét, amikor elment mellettük, mivel mások gyásza félelemmel vegyes tiszteletet keltett benne.

Elérkezett a november, és ő egy reggel egyedül sétált a temetőben, éppen csak kezdett világosodni, az ösvényeket vékony hóréteg borította. Lassan lépkedett, itt-ott kibogarászta a sírkövek feliratait, még hangosan fel is olvasta magának a neveket, mintha valami varázsigék lennének, és úgy érezte, ettől megnyugszik.

Máskülönben sosem volt nyugodt.

Az egyik ösvényen rózsaszín szalag hevert, amelyet a kesztyűjét lehúzva felemelt és szemügyre vett. Finom szalag volt, talán hajszalag is lehetett volna, de persze egy koszorúról esett le, az éjszakai szél fújta le egy sírról. Dér ült rajta. Egy hirtelen ötlettől vezérelve a kabátja zsebébe dugta.

*

Január elején megint ott sétált a temetőben, és észrevett egy magas, felfelé keskenyedő sírkövet, amely távolról leginkább egy görnyedt, kámzsás férfira emlékeztetett. Odalépett a kőhöz, és elolvasta, mi áll rajta. A sír mellett álló göcsörtös fákon a varjak torokhangon károgtak. Egész télen a temetőben laktak, mintha arra akarnák emlékeztetni az élőket, hogy egyszer az ő idejük is lejár. Ekkor több hó volt, mint az év vége előtt, és a sírokat fehér fátyol borította.

„Ez egy hideg takaró”, gondolta magában, és ellépett a kőtől, amelynek feliratát elolvasta. Ismerősen csengett számára a név, de nem tudta hová tenni. Fújt a szél, ezért a fejére húzta a kapucnit, és miután bekapcsolta az iPodot, szorosan meg is kötötte. Ahogy kilépett a vaskapun, a felkelő téli nap sápadt ragyogása megvilágította a rácsokat. Becsukta maga mögött a kaput, és eszébe jutott, hogy az ősszel mit kérdezett egy kisfiú az apjától, amikor ő éppen ugyanezt tette.

„Nézd, Apa, a bácsi bezárja a kaput, be kell zárnia?” Nem hallotta a választ. De jóval később, amikor a temetőben sétált, majd ismét kilépett azon a kapun, eltűnődött, vajon tényleg be kell-e csuknia a kaput maga mögött. Ez a rögeszméjévé vált egy időre.

A házak különösen élettelenek, szinte halottak voltak a temetőhöz vezető út túloldalán. Néha elgondolkodott, hogy milyen lehet a közvetlenül a temető mellett élőknek éjszaka a föld fölött aludni, miközben néhány tíz méterrel arrébb sok ember a föld alatt fekszik, szintén teljesen mozdulatlanul.

Brahms kamarazenéjét hallgatta az iPodon, elég hangosra állítva, és séta közben egészen fellelkesült. Lassanként fénysugár jelent meg a házakon a téli nap és a zene harmóniájától. Ha Françoise Sagan megkérdezte volna tőle, szereti-e Brahmsot, a válasz azonnal érkezett volna. Úgy tervezte, hogy hazamegy és gyakorol a hangszerén, ami utoljára nagyon régen fordult elő. A költözésük óta eltelt hónapokban egyáltalán nem csinált semmit. Mintha valami mély levertség telepedett volna rá, ami most enyhülni látszott.

A télközépi nap alacsonyan járt az égen, egyenesen az arcába sütött. A házától nem messze kereszteződéshez ért, a hangos zenével a fülén lelépett a járdáról, úgy sietett át az utcán, hogy körül se nézett, és ekkor váratlanul felbukkant egy árnyék és szinte azonnal egy hatalmas, súlyos ütést érzett, és a nap eltűnt. Majd fekete háttér előtt megjelent a felirat.

A KÖNYVSZEKRÉNY

Megöregedett, és a legkülönbözőbb dolgok kezdték erőteljesen jelezni, hogy az élet nem végtelen. Egy nap, amikor otthon, a nappaliban lévő kanapén fekve a könyvszekrényt nézegette, támadt egy ötlete.

Lassan feltápászkodott, a könyvszekrényhez lépett, és elkezdte leszedegetni róla a könyveket. Jó mély tölgyfa szekrény volt, gondos kéz munkája. A könyveket székekre és a kanapéra pakolta, kivett egy-két különösen kedves darabot és belelapozott, aztán folytatta a könyvek lerámolását a polcokról. Végül a szekrény teljesen kiürült. A polcai kivehetők voltak, ki is szedte őket és a fal mellé támasztotta. Majd nekilátott eltolni a könyvszekrényt a faltól. A szekrény nehéz volt, bár már nem voltak benne könyvek, és az öreg kifulladt a mozgatásától. Jó ideig elbajlódott vele, de végül sikerült a szekrényt a szoba közepére tolnia. Volt elég hely ahhoz, hogy ledöntse, így megfogta a felső szélét, és lassan, óvatosan leeresztette a padlóra. Szédülés fogta el, ahogy elnézte a padlón fekvő bútort, amely már nem is hasonlított könyvszekrényre.

Az öreg kiment a ház folyosójának végében lévő tárolójába, és kalapácsot meg szögeket vett elő. A tároló nyirkos volt, a szögek berozsdásodtak, ahogy a kalapács feje is. Visszament a lakásba, fogta a falnak támasztott polcokat és a szekrény két szélén keresztbefektette őket. Egymás mellé rakta őket, míg a szekrény felét el nem takarták. Kezdett alakulni. Rászögelte őket a szekrényre, minden polcot mindkét oldalon két-két szöggel.

Visszhangzottak az ütések a kis lakásban.

Egy pillanatra kinézett az ablakon. Odakint furcsán szürkének és színtelennek tűntek a fák, pedig már lombba borultak, fölöttük a felhős ég szegélye is látszott. Az udvaron kisgyerek játszott egy piros labdával.

Fogta a hímzett, piros párnát, amit még a felesége készített, és a szekrény végébe helyezte. A szekrény aljában lévő, de eredetileg a hátoldalát alkotó deszkák hosszában feküdtek a padlón. Lassan, nehézkesen bemászott a deszkákra, lefeküdt, ősz haját a párnára hajtotta, és a nappali sárgára festett mennyezetét bámulta. A csillár, amit még a felesége vett nagyon régen, majdnem pont a feje fölött lógott. Az üvegrésze mattnak tűnt most, hogy odakint ilyen gyér volt a fény, a villanykörte pedig nem égett.

– Pompás – gondolta. A szekrény éppen elég hosszú és kényelmesen széles volt. A szekrény elejére szögelt legfelső polcban megkapaszkodva óvatosan felállt. Megint kiment a tárolóba, visszatette a kalapácsot a tönkrement mosógép tetejére, és három üres kartondobozt vett magához. Nekilátott bepakolni a könyveket a dobozokba. Elfintorodott, ahogy megérezte, mennyire dohos a hullámkarton, kivette a könyveket, amiket már bepakolt, újságokat hozott az újságtartóból, azokkal bélelte ki a dobozokat. Majd újra elkezdte berámolni a könyveket. Most megállta, hogy beléjük lapozzon, gondosan, elmélyülten rakosgatta őket. Miután mindhárom dobozt telepakolta, maradt még néhány könyv, azokat az ablakpárkányra tette.

A dobozok nehezek voltak, nem merte megemelni őket. A padlón tolta el őket a szoba sarkába, ahol azelőtt a zongora állt. Már nem volt zongorája, mivel sosem ő játszott rajta, hanem a felesége. Ő legszívesebben Charles-Valentin Alkan zeneszerző rövid darabjait zongorázta, aki állítólag úgy halt meg, hogy rádőlt egy könyvszekrény, amikor a legfelső polcon lévő vallásos művet akarta levenni.

Miután végzett, kiment a konyhába, bekapcsolta a vízforralót, és felnyitott egy kis üveg Nescafét. Megvárta, hogy felforrjon a víz, töltött belőle egy csészébe, majd két-két teáskanál instant kávét és cukrot tett bele. Eléggé reszketett a keze, és amikor bement a szobába, a csésze csörömpölt a csészealjon. Leült a kanapéra, és szürcsölgette a kávét, miközben kifelé nézett az ablakon. A fák lombja ugyanolyan szürkés árnyalatú volt, mint az előbb. Pedig még csak augusztus közepét írták.

– Még teljesen zöldnek kellene lenniük – gondolta.

A gyerek, aki az előbb a piros labdával játszott, elment. Két rigó tipegett a füvön, és a fű is szürke színben játszott.

Egyszer csak megszólalt a telefon. Felvette. A lánya hívta.

– Hogy vagy, apa?

– Hát, megvagyok.

– Átjöjjek hozzád?

– Talán majd holnap – felelte.

Letette a telefont és megitta a kávét. Ezután kézbe vette az ablakpárkányon fekvő egyik könyvet, a Levelek a malombólt, Alphonse Daudet-től. Felkapcsolta a lámpát a nappaliban, pedig anélkül is elég világos volt még az olvasáshoz, feltette a szemüvegét, amely az asztalon hevert, majd a könyvvel a kezében bemászott a könyvszekrénybe. Elhelyezkedett, ide-oda igazgatta a fejét a párnán, míg elégedett nem lett a pózzal. Kinyitotta a könyvet, és olvasni kezdett. Egy kicsit távolabb kellett tartania, hogy lássa az apró betűket. A kecskéről szóló történetet kezdte olvasni. Abban a könyvben az volt a kedvenc története, már évtizedek óta nem olvasta. Most olyan volt, mintha először olvasná. Úgy érezte, mintha a szavakat újonnan vetették volna papírra.

– Már csak néhány deszka kell, hogy teljesen lezárjam – gondolta, miközben lapozott egyet.

A TEAVÍZ

Amikor beléptünk a kékre festett konyhába, nagymama a tűzhelynél állt, két kézzel fogta a kanna fogantyúját és nyomta le a tűzhelyre, hogy még hamarabb felforrjon a víz.

– Sziasztok, fiúk – pillantott fel, amint beléptünk. A piros rózsás ruhát viselte, ami azt jelentette, hogy vendégeket vár.

– Hol jártatok? – kérdezte aztán.

– A tőzegbányánál lévő romoknál – felelte a meglehetősen tömzsi bátyám, a különleges, sötétszürke szemű Elvar. Még mindig csupa föld volt a keze.

– A romoknál? – kérdezte nagymama. Az arckifejezésétől kissé megijedtünk. Elvar kezére pillantott.

– Most rögtön mosakodj meg a mosogatótálcánál, a lúgos szappannal – mondta, rá egyáltalán nem jellemző kemény, utasító hangon. – És te is – mutatott rám. Szót fogadtunk, és amikor megmosakodtunk a mosogató fölötti bojlerből jövő langyos vízzel, a lúg keserű szaga felszállt az orrlyukainkon. Nagymama azt szokta mondani, hogy takarékoskodjunk azzal a kevéske forró, illetve langyos vízzel, de most nem szólt miatta. Mindvégig figyelt bennünket, és úgy tűnt, nagyon aggódik.

Miután megmosakodtunk és megtöröltük a kezünket az egyik vászontörölközőben, amit nagymama takarmányoszsákokból szabott ki, a konyhaablakhoz hívott bennünket. A nap ragyogott odakint, és már halálosan megbántuk, hogy bementünk, igaz, hogy az éhség űzött be minket. Belestem a szobába, és láttam, hogy sokféle sütemény került az asztalra.

– Kiket vársz, nagymama? – kérdezte Elvar.

Nem válaszolt. Egymás mellé állított minket az ablaknál, arccal a fény felé, és alaposan szemügyre vette az ábrázatunkat, különösen az ajkainkat.

– Hmm – motyogta.

– Mi a baj, nagymama? – kérdezte Elvar, némi riadalommal a hangjában. Könnyen megijedt, még nálam is könnyebben.

– Mélyre leástatok a romoknál? – kérdezte nagymama aggodalmasan.

– Csak nagypapa takarmánylapátja volt nálunk – válaszoltam –, azzal nagyon nehéz ásni.

– Hányszor megmondtam már, hogy ne vigyétek sehová a takarmánylapátot – dorgált nagymama. Bepillantott a nappaliba, mintha a sütemények járnának a fejében. Aztán kinézett az ablakon, fel a kapu felé. Egyetlen autó sem látszott.

A víz bugyogva forrt a tűzhelyen lévő kannában. Fortyogott és rotyogott, de nagymama úgy tett, mintha észre sem venné. Közelebb húzott magához, megérintette az alsó ajkam és megvizsgálta a kintről jövő fénynél, majd a padon lévő olvasószemüvegéért nyúlt, és még alaposabban szemügyre vette.