A sötétség ellen nem harcolhatsz tiszta kézzel.

Itt nincs helye morális dilemmáknak. Készülj fel, hogy a végén te is elkárhozol.

Barbara Herds – digitális tartalomkészítő

Egy orvos és egy igazságosztó ügyvéd veszedelmes viszonya. Mindketten a saját igazukat hajtják, felforgatják egymás világát. De mi marad a végén?

Engedd, hogy a titkok és a sötétség elragadjon.

Lisbeth_booklover (Cs. S. Betty) – digitális tartalomkészítő

© Anne Raven, 2026

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

Illegális szerelem, 2021

Sekély, 2022

Egy riport ára, 2022

Kéjlak, 2023

Illegális játszma, 2023

Félvér, 2024

Karácsonyi bakancslista, 2024

Találd meg a párod, 2025

Rossz királyfi, 2025

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Szabó-Huber Nikoletta

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tördelés: Baseline Stúdió

Facebook-oldal: Anne Raven írói oldal

Instagram-oldal: @anne_raven_page

TikTok: @anneravenside

ISBN 978-615-83131-1-7

Pitypang Kiadó, 2026

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Tartalom

Prológus – CALLUM

Prológus – RAVEN

Első fejezet – CALLUM

Második fejezet – RAVEN

Harmadik fejezet – CALLUM

Negyedik fejezet – RAVEN

Ötödik fejezet – CALLUM

Hatodik fejezet – RAVEN

Hetedik fejezet – CALLUM

Nyolcadik fejezet – RAVEN

Kilencedik fejezet – CALLUM

Tizedik fejezet – RAVEN

Tizenegyedik fejezet – CALLUM

Tizenkettedik fejezet – RAVEN

Tizenharmadik fejezet – CALLUM

Tizennegyedik fejezet – RAVEN

Tizenötödik fejezet – CALLUM

Tizenhatodik fejezet – RAVEN

Tizenhetedik fejezet – CALLUM

Tizennyolcadik fejezet – RAVEN

Tizenkilencedik fejezet – CALLUM

Huszadik fejezet – RAVEN

Huszonegyedik fejezet – CALLUM

Huszonkettedik fejezet – RAVEN

Huszonharmadik fejezet – CALLUM

Huszonnegyedik fejezet – RAVEN

Huszonötödik fejezet – CALLUM

Huszonhatodik fejezet – RAVEN

Huszonhetedik fejezet – CALLUM

Huszonnyolcadik fejezet – RAVEN

Huszonkilencedik fejezet – CALLUM

Harmincadik fejezet – RAVEN

Harmincegyedik fejezet – CALLUM

Harminckettedik fejezet – RAVEN

Harmincharmadik fejezet – CALLUM

Harmincegyedik fejezet – RAVEN

Harmincötödik fejezet – CALLUM

Harminchatodik fejezet – RAVEN

Harminchetedik fejezet – CALLUM

Harmincnyolcadik fejezet – RAVEN

Harminckilencedik fejezet – CALLUM

Negyvenedik fejezet – RAVEN

Negyvenegyedik fejezet – CALLUM

Negyvenkettedik fejezet – RAVEN

Negyvenharmadik fejezet – CALLUM

Negyvennegyedik fejezet – RAVEN

Negyvenötödik fejezet – CALLUM

Epilógus – CALLUM

Köszönetnyilvánítás

TARTALMI FIGYELMEZTETÉS

Ez a regény sötét témákat dolgoz fel, amelyek egyes olvasók számára megterhelők lehetnek.

A történet tartalmaz utalásokat és jeleneteket az alábbiakkal kapcsolatban:

•  fizikai és pszichológiai erőszak

•  fogva tartás, kontroll és hatalmi visszaélés

•  emberkereskedelem és kényszerítés

•  trauma és annak feldolgozása

•  morálisan megkérdőjelezhető döntések

•  gyilkosság és erőszakos cselekmények leírása

•  sötét romantikus és pszichológiai tartalom

Prológus

C A L L U M

A köd súlyosan ül Glenmoor utcáin, vastag, nedves fátyol, ami minden neszt elnyel az éjszakában. Az elhagyott ipartelep felé vezető sikátorban csak a következő áldozatom zihálása hallatszik, éles, szaggatott levegővétel, akár egy sarokba szorított állaté.

Mert pontosan az.

Fölé magasodom. Fekete kesztyű takarja a kezemet, arcomat sötétszürke maszk fedi el. Semmi dísz, semmi jellegzetesség, csak egy üres, kísérteties álarc, ami eltünteti minden emberi vonásomat. A színe matt, mint a hamu, mégis elnyeli a fényt. A szemüregek mélyek és sötétek, akár két alagút, amelyek mögött semmi sincs, csak a csend, és az a fajta hideg, amitől minden élő ösztönösen menekülni kezd.

A légzésem tompán visszhangzik az anyag mögött, gépies és kimért ritmusban, mintha nem is egy ember, hanem valami más, valami régi, elfeledett árny szívná a levegőt. A maszk súlya alig érezhető, mégis minden alkalommal, amikor felteszem, úgy érzem, egy börtön ajtaja csukódik rám.

A kabátom alját meglengeti a szél, az árnyékok összefolynak körülöttem, mintha maga az éjszaka is segítene elrejteni engem. Nem sietek. A férfi ott kuporog előttem, az épület falához préseli magát, arcát verejték és por csíkozza.

– Haver… – a hangja rekedt, elcsuklik. – Én… nem tudtam, hogy… hogy ennyire komoly. Nem én vagyok, akit keresel.

A tekintetem hidegen siklik végig rajta, mint a penge éle. A szavaim lassan, metszően törnek elő belőlem:

– Mind ugyanezt mondjátok. És mind ugyanott végzitek – közlöm szinte unottan.

A férfi térden csúszva könyörög, kezeit előrenyújtja.

– Esküszöm. én egy porszem vagyok ebben az egészben.

Az álarc alatt az arcom rezzenéstelen. Nem érzek szánalmat, nem érzek semmit.

– Mutasd a karod! – parancsolom.

A férfi remegve engedelmeskedik, feltűri az ing ujját. A halvány fényben előbukkan a tetoválás: körbezáródó töviskoszorú, amelyen keresztül fekete kígyó tekeredik, pikkelyei olajosan csillognak. A kígyó feje a saját testét marcangolja, fogai a húsba vájnak, a tövisek pedig mélyen a bőrbe marnak. A jelkép egyértelmű hovatartozást hirdet.

– Igen, egy senki vagy, egy jelentéktelen veszteség – mondom halkan, és közben jobb kezem ráfeszül a kés markolatára. – De te is közéjük tartozol.

A férfi tekintete hirtelen megváltozik, elsötétül, majd őrült nevetés rázza meg a testét, mint akinek elborul az agya.

– Ha érted a jelentését, akkor azt is fel kell fognod, hogy már nem számítasz élőnek. Rá fog jönni, mit követtél el, és arra is, hogy üldözöd őt.

Durván belemarkolok a hajába és hátrafeszítem a fejét. Azt akarom, hogy utoljára a maszk mögött megbúvó hideg tekintetem lássa.

– Előbb-utóbb’ biztosan, de addig még sokatoknak meg kell halnia.

– Miért?

– Mert… – húzom végig az éles pengét a nyakán –, azt akarom, hogy érezze a vér szagát, mielőtt elmegyek érte.

A nevetés félbeszakad, a férfi hangja fuldokló hörgéssé alakul, utána csak a vér csöpögése hallatszik a köveken.

Gondolatban kihúzom a fejemben vezetett listámról az előttem heverő férfi nevét a többi közül, melyek sorban állnak, mint sírkövek egy temetőben. A lajstrom nem teljes – de minden áldozat újabb és újabb nevekkel bővíti. A lánc egyre hosszabb, és én addig nem állok meg, amíg a legfelső szemhez nem érek.

Vetek egy utolsó pillantást az áldozatomra, majd hagyom, hogy a köd elnyeljen, mintha sosem jártam volna ott.

Prológus

R A V E N

A glenmoori ház, amit bérlek csendes, túl csendes a londoni lakásomhoz képest. Ez az első éjszakám itt. Hullafáradt vagyok az utazástól és az egész napos pakolástól, de hiába tudom, hogy aludnom kellene, képtelen vagyok rá. Itt vagyok egyedül, az isten háta mögött, egy skóciai kisvárosban, ahol senkit sem ismerek, és ahol minden idegen. Az ágyam, a bútorok, a hely, még a levegő is másképp nehezedik rám. Furcsa belegondolni, hogy bár elvileg egy zsúfolt utca végén lakom, még sincsenek igazi szomszédaim. Az utcában álló házak többsége csak idénylakás; a tulajdonosok ilyenkor máshol élnek, így estére az egész környék kihalt. Felhívták rá a figyelmemet, amikor kivettem, mégis most érzem igazán a megszokott zaj hiányát.

Az egyetlen társaságom, Krumpli, a kerekded kis mopszom, akit magammal hoztam. Ő persze mit sem törődik azzal, hol hajtja álomra a fejét, amíg tele a pocakja. Én viszont nem működöm ilyen egyszerűen. Most valahogy értelmetlennek érzem a döntésemet.

Azt gondoltam, ha új életet kezdek valahol máshol, hátrahagyom a hibákat is, amiket elkövettem. De mindezt más volt a megszokott, biztonságos környezetemből elképzelni, mint a saját bőrömön tapasztalni a valódiságát. Én ugyan eljöttem, azonban a bűntudat maradt.

Levegő kell, levegőre van szükségem…

Cipőt és kabátot veszek, de nem kocsiba ülök, hanem gyalog indulok neki a hűvös éjszakának. Minél messzebb, mintha a lépéseimmel otthagyhatnám mindazt, ami nyomaszt.

Másodpercek, percek, órák…

Fogalmam sincs, mióta megyek, mire a gondolataim kitisztulnak, a végtagjaim átfagynak, és rájövök, hogy eltévedtem. Ott állok egy idegen város sötét utcájában, telefon nélkül, segítség nélkül, és kezd elönteni a pánik.

Hogy lehetek ilyen ostoba!

Aztán meghallok egy száraz roppanást a hátam mögött. Először csak az éjszaka hangjának vélem, de azután rájövök, hogy léptek visszhangoznak mögöttem: valaki követ.

Gyorsítok, a szívem hevesebben ver, és már átkozom a pillanatot, amikor kitettem a lábam a házból.

Nagyon rossz ötlet volt.

A semmiből hirtelen egy férfi lép elő. Magas, vállas, mozdulatai magabiztosak. A kabátja alól valami megvillan a lámpafényben – nem tudom, kés vagy fegyver, de a fenyegetés éles és valóságos.

– Hát itt vagy, cicám? – szólal meg rekedten, közelebb lépve. Hangja játékos, mégis veszélyesen nyers.

Megállok. Igazából lefagyok. A gyomrom görcsbe rándul, a bőrömön futkos a hideg.

– Azt hiszem, összekever valakivel – mondom, igyekezve, hogy a hangom határozott legyen.

De a férfi csak elmosolyodik.

– Azt nem hinném.

Még közelebb lép, az árnyékból előbújik az arca: idegen, furcsán eltorzult, pupillája természetellenesen kitágult, tekintete üveges és üres, mintha nem teljesen a valóságot látná. Egy pillanatra megdöbbenek, úgy vélem, drog hatása alatt áll.

– Megismételhetnénk a tegnap éjszakát – mondja.

A szavai lassan mérgeznek, mint a kígyó marása. Összekever valakivel. Hátrálok, de hirtelen megragadja a csuklómat, és a mögöttem magasodó ház falához lök. A kő hidegen nyomódik a hátamnak.

– Engedjen el! – Próbálom kirántani a kezemet, azonban a szorítás csak erősödik.

Közelebb hajol.

– Imádod a rosszfiúkat – sziszegi, és közben a hajamba szagol.

– Higgye el, hibát követ el – rázom hevesen a fejemet.

Megpróbálom kirántani magam a szorításból, de ezzel csak felbosszantom, erősebben a falnak taszít, a lendülettől a fejem a téglának csapódik. Megszédülök, és mire újra tisztán látok, keze már a torkomon van, belém fojtja a szavakat. Megfoszt az oxigéntől, és miközben ezt felfogom, a keze már a combomra siklik.

– Hát nem emlékszel? – suttogja a fülembe. – Durván szeretted…

Kiáltani akarok, küzdeni, de a torkomra nehezedő kéz vasbilincsként zárul rám. A rémület bénító hullámként önt el, amikor egy árny lép elő a sötétből. Legalábbis annak hiszem.

Fekete kabátot visel, bőrkesztyűt, arcát sötét, kifejezéstelen maszk fedi. A koponyára emlékeztető forma finoman rajzolódik ki a halvány utcai lámpafényben: a kiemelkedő arccsont, az éles állvonal, és a fekete mélység, ahol a szemnek kellene lennie. Az maszk nem torz, mégis természetellenesen üres, mintha a halál maga nézne rám.

Szédülök. A látványtól vagy a levegőhiánytól, már nem tudom megállapítani.

Úgy érzem, ez nem a valóság, és mindez nem velem történik, azonban a fizikai fájdalom valódi. A támadóm észre sem veszi az árnyat, csak akkor, amikor az egyetlen mozdulattal a földre löki.

– Mi a fasz?! – nyög fel, de a mondat elhal, mikor az álarcot viselő térdével keményen a mellkasára nehezedik.

Remegek a falnak lapulva, szemem tágra nyílik. A támadóm ordít, szitkozódik – az álarcos hidegen figyeli, nem szól egy szót sem. Aztán meglátom a kést, egy villanás, és már hangtalanul lendül is. A markolata a férfi halántékának csapódik, aki azonnal eszméletét veszti.

Felsikítok a számra tapasztott tenyerem alatt, ám tudom, hogy így is meghallotta.

A csend hirtelen nyomasztóvá válik. Csak a zihálásom és a szívverésem hallatszik.

A maszkos lassan felegyenesedik. Magas. Magasabb, mint elsőre hittem. A haja sötét, hosszú tincsei kuszán a homlokába lógnak. Amikor felém fordul, üres fekete szemürege elnyel. A lelkem mélyéig hatol. Hiába hideg és dermesztő, a benne uralkodó düh teljesen magába szippant. A vibráló harag, ami az ijesztő, fekete álarca mögül is kisugárzik. Brutális, és bár rettegek tőle, képtelen vagyok másfelé nézni egészen addig, míg meg nem villan a kés a kezében.

Megdermedek.

– Kérem, ne bántson! – bukik ki belőlem.

Kesztyűs ujjai az állam alá nyúlnak, az arcomat finoman, de határozottan maga felé fordítja. Közel hajol. Pislogni sem merek, vagy egyáltalán lélegezni. Ő oldalra biccenti a fejét, mintha tanulmányozna, mintha azt fontolgatná, mitévő legyen velem. Ujjai az állkapcsomról a nyakamra csúsznak. Oda, ahol percekkel korábban még a másik fickó szorítását éreztem. A nyomás arra késztet, hogy küzdjek ellene, küzdjek az életemért. Mindkét kezemmel megmarkolom a karját, de meg se bírom mozdítani.

Istenem!

A pánik elönt, ahogy a nyomás erősödik. A testem pedig mozdul. A férfi az utca felé kényszerít. Minden porcikám érzi átható tekintetét. Aztán egyszer csak elenged, és a sikátorból kivezető irányba bök a fejével. Eltart néhány másodpercig, míg ráébredek, azt akarja, menjek. A mellkasom hullámzik. Halálfélelem és kíváncsiság cikázik bennem. Félek. Annyira remeg a térdem, hogy nem bírok megmozdulni.

Feltámad a szél, meglebegteti sötétbarna hajamat, aztán a szemembe csapja. Meghallom a földön fekvő alak nyöszörgését, mire az álarcosból állatias, figyelmeztető morgás tör fel. Ez végül észhez térít. Rohanni kezdek, és meg sem állok addig, míg csodával határos módon haza nem keveredek valahogy.

Amint beteszem a lábam az ajtón, bezárom és nekidőlök. Fuldoklom a rémülettől, a sokktól, a fizikai kimerültségtől. Képtelen vagyok tovább tartani magam, lecsúszom a padlóra és hagyom, hogy a könnyek eláztassák az arcomat és elhomályosítsák a látásomat.

De bármilyen sűrű zápor is fedi el a valóságot, a csontvázszerű maszkot élesen és tisztán látom magam előtt.

Mintha beleégett volna a retinámba, mintha beférkőzött volna az elmémbe, hogy uralma alá vonja a gondolataimat.

Az az ember halálosan veszélyes, tudom, minden porcikám érezte a közelségét, a sötétségét, a kegyetlenségét, az erejét, és mégis – engem valamiért megmentett.

Persze akkor még nem tudtam, milyen árat kell fizetnem majd érte.

Első fejezet

C A L L U M

Az Ashcroft Intézet a város szemetének temetője. Gyűlölöm ezt a helyet. A fehér falak mögött ugyanaz a rothadás lüktet, mint kint az utcákon. Beteg elmék, skizofrének, pszichopaták, drogfüggők, erőszaktevők, és néhány patkány, akik valójában nem őrültek; sokkal inkább kényelmetlen tanúk, bűnbakok, célpontok. Számomra viszont, lehetőségek…

Amikor átlépek az intézet kapuján, a gyomromban csomó képződik. Harag és düh. Harag, mert tudom, minden nappal erősebb és alattomosabb a hatalom, ami ellen küzdők. És düh, mert folyton falakba ütközöm.

Belépek a főépületbe. A levegő itt mindig ugyanaz: fertőtlenítő, klór, gyógyszer és valami nehezen körülírható szag, mintha a nedves kő beszívná az őt körülölelő fájdalmat. A csempék fehérek és sterilek.

Az előcsarnokban a recepciós nő rám pillant. Ismer. A legtöbbjük ismer. Nem is kér igazolványt, csak biccent.

– Jó estét, Mr. Thorne. – A hangja udvarias, de tartózkodó. Mindig így szól hozzám, mintha félne tőlem. És valahol igaza van.

A nővérpultnál megállok, íratlan szabály szerint jelzem az ittlétem. A nővérek pillantása gyorsan átsiklik rajtam; kívülálló vagyok, de mégis belső ember. Tudják, hogy az igazgató ajtaja mindig nyitva áll előttem. Tudják, hogy olyan helyekre is bejárásom van, ahová másoknak nincs. Így nem kérdeznek. Soha nem kérdeznek.

– Mr. Boydhoz jöttem – közlöm röviden.

A papírok szerint Garrick Boyd paranoiás skizofréniában szenved. Hallucinációk, üldözési mánia, veszélyes a környezetére. Az orvos aláírása, a diagnózis, a jegyzőkönyvek mind megvannak. Az, hogy valójában épeszű, senkit sem érdekel. Gondoskodtam róla, hogy ez így legyen.

Követem a nővért a folyosón. A cipőm sarka koppan a linóleumon, a lépteim visszhangzanak a falak között. Itt más a légkör, mint a zárt osztályon. Az ajtók nincsenek vastag fémből, nincs rács az ablakokon, a szobák ajtaja egyszerűbb, bár belülről nem zárható. A folyosón pár beteg: egy nő üres tekintettel ringatja magát egy széken, egy férfi monoton hangon számolgatja a padlólapokat. Ártalmatlanok. Az elméjük valahol messze jár, ahová mi sosem követhetjük őket.

Az Ashcroft falai között összemosódik az ártatlan és a bűnös, számomra mind „őrültnek” látszik.

Megállunk Boyd szobája előtt. Ha minden igaz, tegnap óta nem kap se nyugtatót, se kedélyjavítót, hogy tudjak beszélni vele. A nővér kinyitja az ajtót, majd félrehúzódik.

Belépek. A szoba egyszerű; ágy, éjjeliszekrény, az ablak az udvarra néz. Boyd az ágyon ül. A tekintete tiszta, túl tiszta ahhoz képest, hogy papíron egy bomlott elméjű beteg. Arca abban a pillanatban eltorzul, ahogy felismer.

– Te rohadék… – köpi felém, és megpróbál rám támadni. De esélye sincs. Felém lendülő kezét kicsavarom, karja a háta mögé kerül. Testét a falnak nyomom, ártalmatlanítom.

– Te juttattál ide! Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, nem értem, mit művelsz? – fröcsögi, és megpróbál kiszabadulni. – Eltüntettél az útból.

Érzéketlenül nézek végig vergődő testén. Erősebb vagyok nála.

– Inkább fogd fel úgy, hogy kaptál egy második esélyt – felelem unottan.

– Esélyt? – próbálja felém fordítani a fejét, vonásai gúnyos fintorrá torzulnak. – Elvettél tőlem mindent, elvetted a jövőmet, az életemet!

– Azért vagy még életben, mert itt vagy.

– Ez nem élet. Ehhez nincs jogod, Callum. Mégis miféle ember képes ezt tenni a másikkal? Miféle ügyvéd vetemedik ilyen módszerekre?

– Öntörvényű.

Szavaim pengeként hasítanak a levegőbe, és vájnak mély barázdákat Boyd lelkébe. De jól mondja. Az én módszereim nem férnek a törvény paragrafusai közé. Nem is akarom, hogy beleférjenek. A törvény túl sokszor vallott kudarcot, túl sokszor védte a gazdagokat, a befolyásosakat. Azokat, akiknek börtönben, vagy az Ashcroft falai mögött kellene ülniük kényszerzubbonyban, mégis odakint élnek, szabadon, büntetlenül és érinthetetlenül.

– Most pedig beszélj! – csavarom meg fájdalmasan a karját.

Felordít.

– Nem mondok neked semmit – sziszegi. – Inkább dögöljek meg itt.

– Ez esetben… – Hajolok közelebb hozzá, hogy minden szavamat jó hallja. – Hosszú életet kívánok neked!

– Az apád forogna a sírjában, ha látná, mi lett belőled.

Megpördítem és megragadom a ruháját. Az ujjaim közé gyűröm, és könnyedén magam felé húzom…

A félelem azonnal a szemébe költözik.

– Az apám attól forogna a sírjában, ha tudná, hogy elárultad.

– Keményen dolgoztam egész életemben, miért? Alamizsnáért. És amikor lehetőségem adódott többre, éltem vele. Neki is jutott volna, ő is dönthetett volna másképp, de túl maradi volt hozzá. Túl szentimentális. Nem volt hajlandó belátni, hogy a törvény már rég csak színjáték, eszköz azok kezében, akik fölötte állnak. Bolond vagy, ha te sem látod. Nincs esélyed ellenük. Azt javaslom neked is, mint az apádnak: állj be a sorba, amíg nem késő.

– Én megkönyörültem rajtad, de kezdem megbánni – markolom erősebben a ruháját.

– Még a hóhér is könyörületesebb nálad, Callum. Tudod jól, ha elárulom őket, megölnek – mondja gúnyosan, azonban a szeme elárulja a félelmet, ami egyébként is árad belőle.

– Ha beszélsz, adok egy esélyt, hogy átíródjon a sorsod.

Ki akar innen jutni. És én vagyok az egyetlen esélye. Tudom, hogy az élete sokkal fontosabb, mint a hűsége bárki vagy bármi iránt.

Végül mindnek fontosabb…

– Mondj egy nevet! – sürgetem.

Garrick lesüti a szemét, a száját összeszorítja, de érzem, hamarosan megtörik.

– Nem tudod, mit kérsz – hörgi, és hangja elárulja a félelmét. – Ha beszélek, tudni fogják, hogy én voltam.

Közelebb hajolok hozzá.

– Ha nem árulod el, kisétálok azon az ajtón és soha többé nem látod a kibaszott napfényt, erre esküszöm. Leszedáltatlak, és hagyom, hogy a zárt osztályra kerülj, és elsorvadj a négy fal között egyedül, magányosan, ennek a pillanatnak az emlékével örökre az agyadba vésődve. Dönts!

– Nem tudom megadni, amit kérsz – szólal meg végül. – Fogalmam sincs, ki áll mögötte. Sosem találkoztam vele, sosem beszéltem vele. A megbízások névtelenül érkeztek, ahogy a pénz is. A piszkos munkát mások végezték, nekem csak annyi dolgom volt, hogy a bíróság előtt tisztára mossam azokat, akiket kért.

– Akkor mondd az ő nevüket!

– Már nem emlékszem mindre.

Erőteljesen a falnak nyomom.

– Fogy a türelmem, Garrick. Nyögj ki egy kurva nevet!

– Daniel Kerrigan. – A név lassan csúszik ki a száján.

Hallom a zihálását, érzem a pulzusát, ami őrült tempóban ver az ádámcsutkája alatt. A szeme dühösen, elveszetten villog, de nem éri el a lelkemet.

– Jó.

– Ígérd meg, hogy megvédesz tőlük. Ígérd meg, hogy nem hagysz itt megrohadni – követeli szinte magán kívül, mintha csak most tudatosult volna benne beszélgetésünk súlya.

– Ígérem, hogy annyira teszem kényelmessé neked az ittlétet, amennyire te tetted apámét a halála előtt.

Az orra kitágul, ahogy felfogja, nem kap tőlem semmit.

– Megígérted – kiabálja. – Megígérted.

– Hogy átírom a sorsodat. És megtettem – biccentem oldalra a fejemet. – Meg akartalak ölni. De inkább hagylak szenvedni.

Gerrick elsápad, az arcából kifut minden szín, minden élet, és szinte látom, ahogy összeroppan a remény, ami eddig táplálta. A ruhámba markol, könyörgő a tekintete.

– Nem hagyhatsz itt – remeg a hangja.

Lefejtem magamról a kezét. Megpróbál újra nekem rontani, de visszataszítom a falnak, a felkaromat a nyakának feszítem. Csak egy erősebb nyomás, csak ennyi kellene, és összezúzhatnám a légcsövét.

És ekkor…

Az ajtó kinyílik.

Elfordítom a fejem. Egy nő lép be, a kezében tartott dossziéba mélyed. A pillanat töredékéig csak egy ápolónak nézem, de aztán felismerem. Megreked rajta a pillantásom.

Az illat csap meg először. Bourbon vanília. Ugyanaz a finom, édes-meleg aroma, amit egyszer már éreztem. Ott, abban a sikátorban, ahol egy héttel korábban megöltem valakit, és aztán miatta percekkel később, majdnem egy újabb gyilkosságot követtem el, hogy megmentsem attól a drogostól. A tekintetében lángoló félelem, és minden másodperc, amit abban a rohadt sikátorban vele töltöttem, belém égett. Úgy bámult, mintha ki akarta volna olvasni a szememből, ki vagyok, mit akarok, és azt, hogy mire vagyok képes. Nem láthatott mást, csak ürességet, és a maszkot, ami elfedte az arcomat, mégis úgy éreztem, önkéntelenül is felfedtem valamit előtte. Valamit, amit nem akartam.

És most itt van. Itt áll előttem.

Most is ugyanaz a tekintet. Barna írisz, tág pupilla, de most döbbenettel, haraggal, rémülettel vegyül. Nem a félelem dominál, hanem a cselekedetemből fakadó, ösztönös tiltakozás és harag.

Ez új…

Végigmérem. Fekete nadrág, egyszerű, nyitott, fehér köpeny, alatta halványkék ing, a szíve felett az intézet névtáblája.

Dr. Raven Whitmore. Áll a kitűzőjén.

Sötétbarna haja kissé kócos, mintha sietve fogta volna össze. Arcán sápadtság, de az ajka élénkpiros rúzstól fénylik, akárcsak azon az estén… Állkapcsa feszes, nem hátrál meg. Nem egy áldozat áll az ajtóban, mint legutóbb, hanem valaki, aki meg akarja érteni, amit lát.

Lassan elengedem Garricket. A testem megfeszül, de a szemeimet most már rajta., csakis rajta tartom.

– Maga meg mit csinál itt?! – csattan a hangja. – Mit művelt vele?

Nem felelek rögtön. Hagyom, hogy Garrick elsuhanjon mellettem és a szoba túlsó felébe meneküljön. Számomra már jelentéktelen árnyékká válik a sarokban. Raven viszont aggódva néz utána.

– Feleljen!- utasít keményen. – Vagy hívom a biztonságiakat!

A szeme összeszűkül, közelebb lép, és remeg az indulattól.

A dühe talán még vonzóbb, mint a félelme, ami akkor áradt belőle, amikor megérintettem a haját.

– Csak tessék! – provokálom, mert kifejezetten tetszik a szemében izzó harciasság. – Ügyvéd vagyok, jogom van itt lenni.

– De ahhoz biztos nincs joga, hogy így bánjon egy beteggel Mr. …?

Hűvös mosolyt villantok rá.

– Callum Thorne – árulom el a nevemet, azt akarom, hogy jegyezze meg magának egyszer és mindenkorra. – És fogalmam sincs, miről beszél, talán hallucinál – felelem közönyösen.

Megrökönyödik, azonban tekintete nem ereszt. Úgy bámul rám, mint azon az estén, mintha pontosan tudná, ki vagyok, mintha az álarcom mögé látna. Látná azt, amit senkinek nem engedek látni.

Az emberi oldalamat.

Egyszerre frusztrál és dühít a jelenléte.

– Maga erőszakoskodott a beteggel! – vág vissza. – Láttam. Ez egy elmegyógyintézet, nem egy tárgyalóterem. Itt gyógyítás folyik, nem megfélemlítés. Van fogalma arról, milyen kárt okozhat.

Teszek felé egy lépést, és ezzel belé fojtom a szót.

– Gyógyítás? – kérdezem gúnyosan. – Mintha az őrület gyógyítható lenne.

Raven a szemembe néz.

– Nem őrültebbek, mint maga, ha ezt komolyan gondolja – mondja élesen.

Nocsak, milyen harcias, ha másokról van szó.

Nem sokan mernek így beszélni velem. Nem sokan néznek így rám, és pláne nem szállnak szembe velem. Nyíltan legalábbis nem.

– Mondja ezt egy.? – Kinyúlok, és két ujjal megfogom a kis fémlapot a szíve felett, mintha csak ellenőrizném, valóban jól olvastam-e, mi áll rajta. A mozdulat szándékosan lassú, elidőző. A testem közel kerül az övéhez, érzem kókuszos illatát, amitől az emlékek akaratlanul is bevillannak. – Pszichiáter. – mormolom, de a hangomban nincs semmi tisztelet, csak kétkedés. – Talán inkább csak egy gyakornok, aki eltévedt ebben a hatalmas épületben.

A szeme azonnal villan. Nem kell hozzá szakértelem, hogy lássam: szíven találtam.

– Nem vagyok gyakornok – feleli kimérten, hangjában sértettség bujkál. – Diplomám van. És egy doktori címem, amit nem a fáról szedtem. Keményen megdolgoztam érte.

Féloldalasán elmosolyodom, élvezem a dühének minden rezdülését. Biztonságban érzi magát, védve az intézet falai közt, pedig sokkal nagyobb veszélyben van most mellettem, mint a sikátorban volt.

– Arra vágyott, hogy bolondok közt dolgozzon?

Úgy néz rám, mint aki legszívesebben nyakon öntene egy vödör forró parázzsal.

– Az volt az álmom, hogy segítsek nekik, hisz ők nem tudnak magukon. Az én dolgom, hogy megértsem, és jobbá tegyem az életüket. Az ön dolga meg, ha jól látom… – a pillantása a sarokban reszkető Garrickre siklik –, hogy falhoz szorítsa azt, aki nem tud védekezni? Ez lenne a maga módszere?

Felnevetek, halkan, gúnyosan.

– Meglepően éles a nyelve. De vigyázzon vele, doktornő. Alkalomadtán harapok.

– Csak blöfföl.

Egy pillanatra a levegő felszikrázik köztünk. Nézem az arcát: az állát makacsul megemeli, a tekintete szúr, az orrában a düh apró remegése.

És mégis – a makacsságán túl – van benne valami, amit másokban ritkán látok: bátorság.

A szám sarkában újra megjelenik az a hűvös mosoly.

– Adjon rá okot, és megmutatom.

– Kérem, távozzon!

– Amint elmondja, ki maga, és miért van itt. Mindenkit ismerek ebben az intézetben, viszont önt még sosem láttam.

– Semmi köze hozzá. – Oldalra lép, nyomatékosítva a kérését.

Teszek egy lépést előre, de nem azért, hogy engedelmesen elsétáljak, hanem azért, hogy érezze, én nem az vagyok, akit csak úgy elküldhet. Megtámaszkodom az ajtófélfán, a feje felett, gyakorlatilag csapdába zárom.

– Maga szerint meddig tart kiderítenem?

– Ha elárulom, elmegy?

Felvonom a szemöldököm. Tetszik, ahogy küzd.

– Talán…

Hangosan sóhajt.

– Dr. Raven Whitmore vagyok. Most boldog?

– Annak tűnök? Mondjon valami olyasmit is, amit nem tudok leolvasni a névtáblájáról.

Az égnek emeli a tekintetét, de azért folytatja.

– Most vettem át dr. Stewart helyét az intézetben. Gerrick Boyd a betegem, úgyhogy ha legközelebb látni kívánja, előbb velem kell egyeztetnie.

Figyelmen kívül hagyom, amit mond, csupán egyvalami érdekel.

– Hol van dr. Stewart?

– Úgy tudom, súlyos agyvérzést kapott.

A szavai hidegzuhanyként érnek. Mi a francért nem tudtam erről? Stewart az egyik fő biztosítékom volt, hogy e falak közt minden úgy történjék, ahogy én akarom. A hiányával mindez veszélybe kerül. És így már nemcsak egy bosszantó nő áll előttem, hanem egy kockázati tényező, egy probléma, amit nem hagyhatok figyelmen kívül.

Előrehajolok, úgy nézek rá, mintha ketté akarnám harapni a torkát.

– Nem tetszik, hogy itt vagy – morranok, és a feszültség úgy hasít a levegőbe, mint a penge.

A nyaka kivörösödik, a légzése elhal. ' Tisztában vagyok vele, hogy átléptem egy határt, hogy személyes hangnemre váltottam, ám túl ideges vagyok hozzá, hogy érdekeljen is.

Hangosan nyel, majd kihúzza magát, hogy ne lássam, milyen intenzív hatással vagyok rá. De mindegy, mit tesz. L átom.

– Az érzés kölcsönös – vág vissza. – Most pedig távozzon, Mr. Thorne.

És ezzel eléri, hogy a célpontommá váljon.

Fogalma sincs. Nem tudja, ki vagyok. Nem sejti, hogy azon az éjszakán én voltam az, aki megmentette őt attól az állattól. Még csak nem is sejti, hogy hazáig követtem akkor, hogy lássam, biztonságban van-e. Egész testében remegett, amikor becsukta maga mögött az ajtót, és az éjszaka csendje ránehezedett. Azt hitte, egyedül van. Biztonságban. De én ott voltam. Az árnyékban. Az ablak mögül figyeltem.

Figyeltem, ahogy összeomlik, aztán lassan újra összeszedi magát. Ahogy a könnyeit törli, és mély levegőt vesz, mintha azzal lesöpörhetné magáról azt, amit átélt.

Nem tudja, mennyire gyönyörű volt abban a pillanatban. Mennyire… lüktető.

Nem tudja, hogy azóta sem bírtam elfelejteni egyetlen rezdülését sem.

És most itt van. A nappali fényben, az Ashcroft hideg, rideg falai között. Dühösen, elszántan szikrázik belőle az élet, a tettvágy, és nem sejti, hogy már láttam őt védtelennek, sebezhetőnek, gyengének.

Nem tudja, hogy megmentettem.

Hogy követtem.

Hogy vigyáztam rá.

És azt sem, hogy. én leszek a végzete.

Második fejezet

R A V E N

A szoba levegője hűvös, a hajnal hideg, szürke fénnyel kúszik be a függöny résein, a testem az adrenalintól mégis lángol. A mellkasom izzadságban úszik, a szívem vadul kalapál, minden dobbanásnál a halántékomban lüktet, mintha szét akarna feszíteni belülről.

Az álom visszatért, és benne ő is.

Ahogy minden éjjel.

A szemem kipattan, felülök, zakatoló mellkasomra szorítom a kezemet. Átnézek az ágy túloldalára, Krumpli ott fekszik a végében, összegömbölyödve horkol. Szuszogása lassú, egyenletes ritmusban tölti be a szobát. Szeretem ezt a hangot. Az egyetlen dolog, ami megnyugtat. A testem viszont feszült. A maszkos férfi képe égetőn éles még most is, miközben a plafon repedéseit bámulom. Nem látom az arcát, de érzem a tekintetét. Fojtogat, félelemmel tölt el, szinte összeroppanok a súlya alatt. Mégsem akarom, hogy eltűnjön. A morbid körülmények ellenére, hálát és csillapíthatatlan kíváncsiságot érzek iránta.

Hisz megmentett.

Ő nem kitalált alak, nem az elmém torz szüleménye. És minél többször bukkan fel az álmomban, annál égetőbben akarom tudni, ki rejlik a maszk alatt.

Az elmém rögtön diagnózist keres rá, miért nem engedem el az emléket. Traumafeldolgozás, poszttraumás tünetek, ismétlődő álom, mint az agy védekező mechanizmusa. A tankönyvek hideg mondatai sorakoznak előttem, mintha csak egy vizsgára készülnék. Csakhogy ez más. Ez nem puszta emlékismétlés. Ez élőbb, súlyosabb… valami, ami nem illeszkedik a képletekbe.

Ha a saját páciensem lennék, azt mondanám: a tudatalatti kapaszkodik a megmentő képébe, mert a félelemből fakadó bénultságot csak így képes elviselni. Hogy a maszk a rejtélyt jelképezi, a megválaszolatlan kérdéseket, a lezáratlan történetet. De belül érzem, hogy ez igen egyszerű magyarázat. Az álmom nem csak egy árnyat tart életben. Hanem egy férfit. Egy idegent, akihez nem lenne szabad kötődnöm, mégis minden éjjel visszatér hozzám.

És ezt bárhogy próbálom, nem tudom megmagyarázni.

Krumpli megérzi a nyugtalanságomat, és mellém fészkelődik. Végigsimítok durva szőrén, de a mellkasomat szorító érzés nem enyhül. A gondolataim zakatolnak, és túl hangosak ahhoz, hogy visszafeküdjek.

Óvatosan kiszállok az ágyból, magam után húzva a takarómat. A nappaliba megyek. A komódból előveszem a naplómat, és bevackolódom a kandalló előtti fotelbe. Kinyitom a füzetet. Lapjain firkák, kusza szavak, amik mind egyetlen alak köré rendeződnek: a férfi köré, akiről minden este álmodom.

Minden alkalommal többre emlékszem belőle, vagy csak a képzeletem sző további emlékeket a pillanathoz. A sokkhatástól sok minden kiesett, de vannak részek, pillanatok, érzések, amik szinte belém vésődtek arról az estéről.

Ösztönösen összébb húzom magamon a takarót. Mélyeket lélegzem, mintha ez képes lenne kisöpörni belőlem a félelmet, a szorongást, amit most is úgy érzek, mint akkor.

Előveszem a naplómat, és írni kezdek.

Mindig ugyanaz a pillanat tér vissza: a sötét, a bénultság, az a fuldokló érzés… A mozdulat, ahogy közelebb lép, az ujjaival az állam alá nyúl, megérint, és a tekintetemet az övébe kényszeríti. Érzem kezének súlyát a nyakamon, az egész lényéből áradó hideg nyugalmat, de álmomban már nem félek.

A maszk elrejti az arcát, ám a pillantása nem hazudik. Éles, baljós, majdnem kegyetlen. Minden porcikám érzékeli: veszélyes ember. Talán gyilkos is. Az ösztöneim menekülésre parancsolnak, mégis ott maradok. Mert a fenyegető érzés ellenére van benne valami más is. Valami törött. Valami magányos, amit rejtélyes módon meg akarok érteni.

Hálát érzek, rideg, majdnem erkölcstelen hálát, és vele együtt egy furcsa, csillapíthatatlan kíváncsiságot.

Mintha az elmém kettéhasadna.

Nem értem. És talán nem is akarom teljesen megérteni. Mert minél jobban próbálok magyarázatot találni, annál világosabbá válik: ez több, mint egy emlék. Ő több, mint egy álom.

Holnap újra felbukkan. Tudom. És én. várni fogom.

Krumpli leugrik az ágy széléről, és a konyha felé indul. Felnyögök a kialvatlanságtól, de követem. Ha ő enni kér, akkor itt az idő, hogy én is nekiinduljak a napnak.

Egy hete dolgozom itt, és az Ashcroft Intézet épülete minden reggel ugyanazzal a fojtogató érzéssel fogad.

A tornyai komoran magasodnak előttem, a mohával fedett szárnyak kőfalai elnyelik a reggeli napsütés pislákoló sugarait. Az épület inkább emlékeztet egy régi kolostorra, mint elmegyógyintézetre. Kicsit olyan, mintha visszarepültem volna az időben. Köze sincs a magam mögött hagyott londoni modern épületegyütteshez, mely kívülről épp olyannak tűnt, mint bármelyik jellegtelen nagyvárosi kórház vagy rehabilitációs intézet. Itt folyton úgy érzem, mintha a levegőben valami kimondatlan fájdalom vibrálna. Magamhoz ölelem a kartondobozba zárt cserepes virágot, amit tegnap vettem a helyi virágárusnál, és belépek a nehéz faajtón.

A biztonsági őr elhalad mellettem, álmos, de kedves mosollyal üdvözöl.

Mielőtt belépnék az irodámba, még hallom a nővérpult felől érkező vidám csacsogást. Mosolyogva intek Dorothynak, aki türelmességével és kedvességével az első naptól kezdve megkönnyítette a beilleszkedésemet.

Leteszem a virágot a kanapé előtt álló dohányzóasztalra, és bár kifejezetten tetszetősen mutat rajta, még mindig idegennek érzem a szobámat a falakon lógó sápadt színű képek miatt, amiket dr. Stewart hagyott maga után. A dobozt felteszem az íróasztalomra, és leakasztom a bekeretezett diplomákat, emléklapokat, elismeréseket, melyeket elődöm gyűjtött élete során. Óvatosan egymás mellé helyezem őket, és még néhány személyes tárgyat, amit találok. Tudom, súlyos betegsége miatt ő már nem tér vissza. Ellenben a jegyzetei, a betegek kartonjai, gondosan felépített rendszerének lenyomata itt marad, és szándékomban áll tüzetesen átnézni azokat.

Garrick kartonja után nyúlok a hátam mögött lévő, hosszú fiókos komódba. Újra látnom kell. Már egyszer belelapoztam, amikor még csak felmértem a betegeim összetételét, de most, azzal a pökhendi ügyvéddel való összetűzésem után alaposabban át akarom nézni. Ha ismét felbukkanna, felkészülten fogom várni.

De nem találom.

Fiókot fiók után, dossziét dosszié után nézek át, azonban semmi. Garrick Boyd aktája eltűnt.

– Ez lehetetlen – mormolom halkan. Minden más beteg anyaga megvan, katonás rendben, dr. Stewart kézírásával teleírva. Csak pont az az egy hiányzik.

Ez nem lehet véletlen.

Összezavarodva lépek a folyosóra, ahol azonnal éles hang csapja meg a fülemet. Megtorpanok, felismerem, dr. Harris az. Szúrós, metsző tónusától az emberek többsége ösztönösen hátrahúzódik.

Dorothy ott áll előtte, kezében egy tucat betegaktát próbál egyensúlyozni. Az iratok szinte kicsúsznak az ujjai közül, miközben Harris dühösen hadonászik előtte. Közelebb merészkedem, és akkor már látom, hogy a gyógyszeres szekrény kulcsa lóg a kezében, aminek ajtaja tárva-nyitva.

– Tudja, mi történt volna, ha valamelyik páciens ide téved? – förmed rá. – Ez megengedhetetlen!

Dorothy elsápad, tekintetét a földre szegezi. Látszik rajta, hogy legszívesebben eltűnne.

– Elnézést… úgy emlékeztem, hogy bezártam. Nagyon sok a munka, és.

– Az nem kifogás. – Harris szinte köpi a szavakat. – És jelentenem kell az igazgatónak.

A szívem összeszorul, ahogy a lányt nézem. Dorothy szorgalmas, és a legjobb szándékkal végzi a dolgát. Nem érdemli meg, hogy így bánjanak vele. Egy pillanatig habozom, majd előrébb lépek.

– Az én hibám – szólalok meg.

Harris megfordul, szúrós, sötét szeme rám szegeződik.

– Hogy mondja?

– Szükségem volt az új nyugtató összetételére, és nem akartam Dorothyt zavarni vele, mert épp a reggeli gyógyszerosztással volt elfoglalva. Valószínűleg én felejtettem el bezárni a szekrényt.

Dorothy szeme elkerekedik, arcán egyszerre fut végig a döbbenet és a hála. Harris viszont gyanakodva húzza össze a tekintetét.

– Nocsak – morogja. – Nem tudtam, hogy Londonban a pszichiáterek ilyen könnyelműek. Ha hosszabb ideig akar nálunk dolgozni, tanácsolom, hogy tanulja meg a szabályokat.

Szavai jegesen koppannak a levegőben. A kulcsot hangos csattanással a pultra dobja, hátat fordít, és kimért léptekkel elsétál. A levegőben még percekig ott rezeg a gőgje.

Dorothy rám néz, szeme kérdőn csillog.

– Miért csinálta ezt? Tudom, hogy nincs kulcsa a gyógyszeres szekrényhez.

Elmosolyodom, de keserű szájízzel.

– Először is, mert dr. Harris ezt nem tudta, másodszor pedig, mert egy pöcs – felelem halkan. – Egy hímsoviniszta disznó, aki minden alkalmat megragad, hogy éreztesse: a nők csak hibázni tudnak. Ezt már leszűrtem az első beszélgetésünk alkalmával.

– Lehet, viszont most az egyszer igaza volt.

– De szerencsére nem történt baj. És te sokkal inkább törődsz az itt fekvő betegekkel, mint ő. Hidd el! A nárcisztikus, kicsinyes dominancia a legbiztosabb jele annak, hogy nem a betegek, hanem a saját egója miatt van ezen a pályán.

– Köszönöm.

Bólintok, amikor egy másik nővér is felbukkan, indulni készülök, de meggondolom magam.

– Dorothy! – szólítom meg, miután megkerüli a pultot, hogy letegye a nála lévő kartonokat. – Nem tudja, járt valaki ma reggel az irodámban?

Azonnal felkapja a fejét, haját gyorsan a füle mögé simítja.

– Nem, doktornő. Legalábbis én nem láttam. Miért, eltűnt valami?

– Nem, semmi – felelem, próbálva leplezni, mennyire ideges vagyok.

Dorothy kissé összehúzza a szemöldökét.

– Biztos?

– Azt hiszem, csak elkevertem egy anyagot – vallom be úgy, hogy csak ő hallja. – De nem akarom nagydobra verni. Biztosan előkerül.

– Én hallgatok – kacsint rám mosolyogva.

– Köszönöm.

Visszaindulok az irodámba, ám ezúttal Dorothy állít meg.

– Már fel akartam ajánlani. Ha gondolja, megmutatnám a várost. A kikötőt, a főteret, a kávézókat, éttermeket, szórakozó helyeket. Egyszóval mindent. Tudom, hogy nem innen származik, és nem nagyon ismer senkit. És… nos, jó néha kimozdulni az intézet falai közül mindkettőnknek.

Valóban szükségem lenne társaságra, és némi tanácsra is, hogy mikor legközelebb utcára merészkedek, biztonságosabb környéket válasszak magamnak, mint legutóbb.

– Gondolja meg – mondja. – Glenmoor zord város tud lenni, viszont ha ismeri a jó helyeket, egészen más arcát mutatja.

Halvány mosollyal bólintok, mire Dorothy arca felragyog, és engem is jóleső érzés kerít hatalmába, végre boldogan vetem bele magam a munkába.

Az első terápiás beszélgetésem Daniellel van, harminckét éves, téveszmékkel küzdő férfi. A kezeit folyamatosan dörzsöli, mintha valamit le akarna törölni magáról. Amikor megszólítom, csak fél szemmel pillant rám.

– Beszéltek rólam – sziszegi. – Akarja tudni, miket mondtak?

Csendben bólintok.

– Hallgatom, Daniel. Mit mondtak magáról?

A férfi beszélni kezd, én pedig figyelmesen követem minden szavát. Mire feleszmélek, jóval több idő telt el, mint amennyit szántam rá.

Három ilyen beszélgetésen vagyok túl, amikor az igazgatónő magához hívat. Már jártam nála, mikor az állásra jelentkeztem. Akkor sem tűnt túl barátságosnak, most sem érzem magam jobban, amikor belépek.

Az iroda szigorúan rendezett, sötét fából készült bútorokkal és az elmaradhatatlan Glenmoor városát ábrázoló festménnyel a falon. Dr. Elisabeth Caldwell az ablaknál áll. Ujjait egymásba kulcsolva fordul felém. A tekintete szigorú, miközben végigmér. Én is ezt teszem vele. Zárt cipőt, térd alatti szoknyát és merev blúzt visel, melyet fojtogatóan szorosra gombolt a nyakrészénél. Sötét haját feszes kontyba tekerte. A bőre kissé ráncos és sápadt, mint akit régóta nem ért napfény. Élettelen mosollyal int, hogy foglaljak helyet.

– Dr. Whitmore – mondja kimérten. – Hogy érzi magát nálunk? Beilleszkedett már?

A kérdés akár kedves is lehetne, érdeklődő, mégsem puszta figyelmességnek érzem. Leülök, ő pedig visszasétál az asztalához, és elhelyezkedik velem szemben.

– Igen, köszönöm. Jól érzem magam. Mindenki nagyon kedves. Lassan ráhangolódom a betegeimre is – felelem higgadtan. – Ma Garrick Boyddal szeretnék egy kicsit többet foglalkozni, ha jól tudom, egy hónapja került ide, nem sokkal azelőtt, hogy dr. Stewart agyvérzést kapott. Akkori feljegyzéseket találtam az állapotáról, mást nem. Gondolom, aki akkor ideiglenesen átvette az esetet, rögzítette a kartonjára a kezelésével kapcsolatos további…

Szándékosan hozom szóba, és remélem, hogy támogatást kapok tőle. Az igazgatónő arca egy röpke pillanatra elkomorodik.

– Ami azt illeti, vele már nem kell foglalkoznia. A kezelését dr. Harris veszi át.

Az nem lehetséges.

– De miért? – A hangom hűvösebben cseng, mint amilyennek szeretném.

Az igazgatónő szeme egy pillanatra megvillan, ám aztán gyorsan megnyugszik és még valami mosolyfélét is magára erőltet.

– Mert így döntöttem – feleli egyszerűen. – Ön kiváló szakember, azonban még nem láttam, hogyan dolgozik hosszú távon. Garrick pedig. komplikált eset.

– Biztosíthatom, van kellő tapasztalatom. Bonyolultabb esetekkel is volt már dolgom korábban.

– Nem kétlem. Mindazonáltal, ezt a döntést már meghoztam.

Szavai mellé bekúszik valami kifinomult hűvösség.

– Az ügyvéd miatt? – kérdezek rá egyenesen.

– Tessék? – Úgy tesz, mintha fogalma sem lenne róla, miről beszélek.

– Ez Callum Thorne műve, ugye? – Felállok, ujjaimat a hajamba fúrva igyekszem megőrizni a nyugalmamat. – Bármit is mondott, hazudik. Tudja, hogy tegnap erőszakoskodott Gerrick Boyddal? És amikor szóvá tettem, úgy viselkedett, mintha semmi sem történt volna.

– Dr. Withmore – próbál közbe vágni dr. Caldwell, de képtelen vagyok fékezni a számat.

– Mi több. Lekezelő volt, fölényeskedő és rendkívül sértő. Megkérdőjelezte a hozzáértésemet, a szakmai létjogosultságomat. És volt képe ezek után önhöz fordulni?

– Dr. Withmore, elég legyen! – csattan fel, mire elszégyellem magam.

Én is érzem, hogy túl messzire mentem.

– Elnézést – szorítom össze az ajkamat. – Elragadtattam magam.

Végignéz rajtam, röviden elgondolkodik, aztán lassan bólint.

– Először is, én ismeretlenül, az önnel a múltban történtek tudatában adtam magának bizalmat, amikor jelentkezett hozzánk, kérem, tiszteljen meg azzal, hogy ön is megbízik bennem és a szakmai döntéseimben.

Fájdalmasan érint az emlékeztető. Némán bólintok.

– Másodszor, Mr. Thorne nemcsak az intézet jogi tanácsadója, hanem a város egyik nagy adományozója – mondja higgadtan. – A családja évtizedek óta támogat minket, ahogy ő maga is. Ez nem titok, doktornő. Gyakran látogatja az intézet falait, és mi tárt karokkal fogadjuk. Ön is. – Feláll, megkerüli az asztalt. – Nem táplálok semmilyen előítéletet sem a személyével kapcsolatban, de egy másik kolléga veszi át a beteget, amíg alkalmazkodik az Ashcroft ritmusához. Remélem, érthető voltam.

Felállok.

– Tökéletesen.

Röviden biccent, és ezzel elbocsát. A hangja viszont még utolér, mielőtt kilépnék az irodájából.

– Ha legközelebb találkozik Mr. Thorne-nal, kérem, tartsa észben, amit mondtam. Ez egy kisváros, néha szemet kell hunynunk apróságok felett a nagyobb jó érdekében.

Apróság?

Nagyobb jó?

Mély levegőt veszek, megpróbálok nem kiabálni, megpróbálok nem üvölteni az igazságtalanság miatt. Nem drámázhatok. De forr bennem a düh, amikor kilépek az igazgató irodájából.

És mindezért egyvalakit okolhatok.

A szívem gyorsabban ver, ha arra az átkozott ügyvédre gondolok.

Hogy tehette ezt velem? És miért?

Bosszant, hogy nem megy ki a fejemből, hogy ennyire erősen emlékszem a hangjára, a tekintetére, az arroganciájára. Felháborít a viselkedése, de még inkább az, hogy elvette tőlem a betegemet.

Visszaindulok a helyemre, ám a folyosói kamerákra pillantva eszembe jut valami, ezért Dorothy felé veszem az irányt.

– Dorothy, szükségem lenne a segítségére – mondom, mire azonnal felnéz rám.

Elégedetten és egy fokkal boldogabban térek vissza az irodámba, mert minden bosszúságom ellenére végre egy csöppnyi elégedettség is van bennem.

Akármilyen menő ügyvédnek is képzeli magát Callum Thorne, én nem fogok behódolni neki.

Harmadik fejezet

C A L L U M

A tárgyalóteremben feszült csend ül. Hűvösen mérem végig a felperes ügyvédjét, aki hátradőlve, magabiztos mosollyal lapozgatja az iratait, mintha már a győzelmi beszédét gyakorolná.

Elbizakodott.

De én még nála is elbizakodottabb vagyok.

Számomra ez a hely olyan, mint egy hatalmas küzdőtér, ahol az ész, az ügyesség, a megfelelő stratégia visz győzelemre. Egész életemben ezt gyakoroltam. Gyerekként az apám órákon át mesélt a tárgyalótermi csatákról, és én tátott szájjal figyeltem. Lenyűgözött az, ahogyan a logika fegyverként működött a kezében, és ahogyan a legkilátástalanabb helyzeten is képes volt fordítani.

Én is erről álmodoztam.

Ezt akartam mindennél jobban.

Csakhogy akkor még nem tudtam, hogy nemcsak a győzelmeit öröklöm, hanem a vele járó küzdelem súlyát is. Azt meg végképp nem sejtettem, hogy mindarra, amit apám képviselt, időközben rátelepszik a mocsok és a bűn. A világ, amiben hittem, felborult, a játékszabályok megváltoztak, a törvény hajlíthatóvá vált a gátlástalanoknak köszönhetően. Így saját etikai kódexet hoztam létre, és az én igazságérzetem szerint használom fel és ki a törvényt.

Lassan előhúzom a papíromat a dossziéból, mint egy bűvész a pakliból az aduászt, amellyel biztosan tudom, hogy megnyerem az esküdteket. Egy két évvel ezelőtti bírósági jegyzőkönyvet, mely a koronatanú hamis tanúzásáról szól egy másik ügyben. Így a vallomása, és az arra épülő vád egyértelműen nem tekinthető hitelesnek. Egyenesen a felperes ügyvédjéhez intézem a szavakat, melyek eltiporják a remény utolsó szikráit is. Rámutatok a papíron a megfelelő sorokra, majd a bíró felé nyújtom az iratot.

Tudom, hogy győztem.

Az alperesre pillantok, az ő tekintetében nem diadal, hanem hála csillan. Tudom, hogy nélkülem esélye sem lett volna. És ezért vagyok itt. Nem a hatalomért, nem a játék kedvéért, hanem azért, hogy azoknak adjak hangot, akik képtelenek megvédeni magukat. És ha ehhez kegyetlennek kell lennem, hát az leszek.

Visszamegyek a városközpontban lévő irodámba. Épp csak leülök a bőrszékembe, Tyler lép be. Az arca borostás, tekintete egyszerre kemény és fáradt. Biztos vagyok benne, hogy egész este azon dolgozott, amit rá bíztam.

– Egy újabb életet mentettél meg. Gratulálok!

– Te is megtetted volna.

Tyler egykor nyomozó volt, de már egy éve, hogy mellettem dolgozik – ügyvédként és bizalmasként.

– Ja, csak nem ingyen.

Megáll, szőke szemöldökét felvonja, én pedig gúnyosan elhúzom a számat.

– Téged én fizetlek.

– Erről beszélek.

– Vedd úgy, hogy befektetek.

– Azzal, hogy egy fillért sem kérsz az emberektől, akiket képviselünk? – mutat rá. – A Thorne vagyon sem tart ki örökké.

– Emiatt te csak ne aggódj, még jó ideig meg tudlak finanszírozni.

– Az igazságnak nincs ára? – teszi fel a metaforikus kérdést.

– Az igazságért fizetjük a legnagyobb árat.

– Ugye tudod, ha nem fizetnél nekem, akkor is maradnék?

– Ezért vagy a társam.

– És mert piszok jól értek ahhoz, hogy a kedvedre tegyek.

– Ha már szóba hoztad. Találtál valamit Kerriganről? – Kapom felé azonnal a tekintetemet.

Unom már az egyhelyben tipródást, a találgatást. Igazi célpontokat akarok, igazi trófeákat. A kishalak levadászásával az a baj, hogy olyan, mintha széllel szemben akarnám kisöpörni a szemetet az utcákról. Nem vezet hosszú távú eredményre.

– Kerrigan… egy pszichopata, ugyanakkor értékes sakkfigura. Nem olyan helyi kókler, akikre eddig rábukkantál. Ő egy kapocs azokhoz, akiket igazán akarsz. Összekötő és elosztó.

– Vagyis rajta keresztül futnak be a lányok.

– Pontosan. Kerrigan emberei szerzik a lányokat. Boyd igazat mondott. Ha beavatjuk a rendőrséget és megfigyelés alá vonatjuk, jó eséllyel megbuktathatjuk.

Tyler előveszi a mobilját, és elém tolja Kerrigan fotóját.

A képen egy alacsony, zömök férfi látható, széles vállakkal, a tekintete hideg, számító, bűntudat nélküli. Már emlékszem rá. Olyan súlyosan összeverte a nőjét, hogy plasztikázni kellett az arcát, de nem került sor vádemelésre, mert a nő nem vallott ellene. Garrick volt Kerrigan ügyvédje. Pszichopata, igen, viszont nem ostoba, és a megfelelő emberekkel bástyázta körbe magát.

Pontosan az a fajta féreg, akit könyörület nélkül taposok el. De ma még nem tehetem.

– Nem tudjuk, milyen mélyre nyúlnak a szervezet csápjai, de nem hiszem, hogy Kerrigan szerepe túlmutatna azon, amit mondtál. Ő csak az egyik végpont a sok közül. Vele csak a felszínt kapirgálnánk, míg az igazi kulcsfigurák, a hálózat irányítói a rejtekükbe húzódva néznék végig a bukását. Aztán jönne egy új Kerrigan, és minden kezdődne elölről. Eddig rosszul közelítettem meg a dolgot. Kívülről próbáltam betörni, pedig belülről kell rombolni, észrevétlenül, úgy, hogy közben azt higgyék, ők irányítanak.

– Mit akarsz tenni?

– Valami olyasmit, aminek nem fogsz örülni.

– Miért nem avatsz be?

– Minél kevesebbet tudsz, annál jobb.

– Tudod, Callum, néha elgondolkodom, hogy tényleg ügyvéd vagy-e még.

Elmosolyodom, de a mosolyom hideg, mint a jég.

– Nappal ügyvéd. Éjjel ítéletvégrehajtó. Amíg a törvény vak, addig nekem kell látni helyette.

– Túl fiatal vagy huszonnyolc évesen ehhez a sok mocsokhoz. Tudom, hogy hajt a vágy, de ne engedd, hogy bedaráljon. Ne ess ugyanabba a hibába, amibe én a te korodban.

– Amíg ők léteznek, nem nyugszom.

– Nézd, tudom, miért teszed, és tisztellek érte, de ez veszélyes. Talán nem kellene ennél mélyebbre ásnod, vagy hagyhatnád, hogy a rendőrség fejezze be, amit elkezdtél. Elég bizonyítékot gyűjtöttünk, hogy a dominók eldőljenek.

– Bárki benne lehet, ők is. Nem bízom senkiben. És az arcukba kell néznem. A saját szememmel kell látnom őket. És ha ehhez a pokol mélyére kell leássak értük, megteszem. De nem várom tőled ugyanezt. Neked már van kit féltened. Elég, ha kitartasz az ügyünk mellett. És amikor eljön az idő, mellettem leszel.

Tylernek most született gyereke, ezért döntöttem úgy, hogy nem rántom bele a legsötétebb dolgaimba.

– Zsaru voltam, és a lelkem mélyén mindig is az maradok. Azonban a rendszer hibás volt, és sok esetben megkötötte a kezemet. A szabályok jók, viszont nem mindig célravezetőek, ezt belátom. Amikor melléd álltam, elfogadtam, hogy sajátos módszerekkel küzdesz az igazságért, és talán nem pontosan ugyanúgy, de ugyanazért harcolunk.

Tyler egy korrupciós ügyben nyomozott, ahol nagy halakat próbált lebuktatni, és amikor már nagyon közel került a megoldáshoz, félreállították, elvették tőle az ügyet és elsimították. Csalódott, és otthagyta a rendőrséget. Ezután találkoztunk. Rögtön tudtam, hogy ő az, akivel dolgozni akarok. De nemcsak az ügyvédi irodában lett a társam, hanem az azt támogató sajátos igazságszolgáltatás aktív résztvevője is.

Mégsem avathatom be mindenbe, mert az a mocsok, amibe belelépni készülök, nem pecsételheti meg az ő sorsát is.

– Tudom, de rád most a tárgyalóteremben van szükségem.

– Csak amíg nem válik forróvá a talaj, Callum. Akkor viszont ígérd meg, hogy beavatsz.

Röviden bólintok.

– Tudod, hol találom Kerrigant?

– Van egy hely, ahová előszeretettel jár. Átküldöm a címet, de légy óvatos. A fickó veszélyes.

– Végre nyomon vagyunk, Tyler, nem engedem, hogy kicsússzon a kezünkből.

A hangom elszánt és hideg. Tyler bólint. Pontosan tudja, mit érzek.

– Szükséged van még valamire?

– Igen. – Lefirkantok egy nevet az asztalon heverő jegyzettömbre. – Deríts ki róla mindent, amit csak tudsz.

– Dr. Raven Whitmore, az meg ki?

– Valaki, aki a látómezőmbe keveredett.

És az istenért nem akar onnan eltűnni.

– Ügyfél?

– Nem. Semmi köze az ügyeinkhez. Az Ashcroftban dolgozik. Tudni akarom, aggódnom kell-e miatta.

Tyler hazamegy, én még késő délután is az irodámban vagyok. Az asztalomon három pro bono ügy hever, mindegyikükben valaki élete, karrierje, jövője. Egyik sem fontosabb a másiknál, de mindegyik kimenetele a döntésemtől függ.

Egyre többen keresnek fel, és teszik a sorsukat a kezembe. Ez egyrészről győzelem, mellyel apám örökségét viszem tovább, a meggyőződését, hogy egy ügyvéd első számú feladata nem a pénzszerzés, nem a hírnév, hanem a segítségnyújtás. Az igazságért kell kiállnunk, akkor is, ha minden más ellene szól. Ez éltet, ugyanakkor ennek a felelőssége nyomaszt is.

Halk kopogás szakít ki a gondolataimból, és amikor felnézek, Cordelia Devereux áll az ajtómban. A város legbefolyásosabb filantrópjainak egyike, a Devereux Foundation elnöke.

– Callum – mondja. – Jó újra látni önt.

– De feltételezem, nem a társaságom hiánya a látogatása oka.

Cordelia bólint.

– Valóban nem. – Szürke szeme komoly, melegséget sugároz, de aggodalommal teli.

Magas, karcsú alakját hibátlan szabású, halványbézs kosztüm hangsúlyozza. A haját finom hullámokban viseli, minden szál a helyén, arcán letisztult, elegáns smink – pont annyi, amennyi kiemeli kifinomult szépségét. A negyvenes évei végén járhat, ám számtalan fiatalabb nő megirigyelhetné a kinézetét. Figyelem, ahogy leül.

– Gondolom, sejti, miért vagyok itt – kezdi lassan. – A ham_ bajban van.

Félrebillentem a fejem. Tudom, ki a Devereux vagyon örököse: a bulvárlapok kedvenc aranyifja, akit gyors kocsik, gyors nők és rengeteg pénz övez.

– Hallottam róla – felelem. – A vádak elég súlyosak.

Pénzügyi csalás, hűtlen kezelés, céges alapból fedezett privát költekezések. Elkényeztetett, gerinctelen pöcs, akit az anyja pénze és neve eddig mindentől megvédett, és amit most valószínűleg tőlem várna el.

Cordelia ajka megremeg.

– Ön hírnevet szerzett a városban. Olyan embernek tartják, aki mindig megvédi azokat, akiknek szüksége van rá. Ahogy most a fiamnak is, Callum.

Cordelia hosszú évek óta a Devereux Foundation-nek, a város legnagyobb jótékonysági alapítványának vezetője, árvák, hajléktalanok, függők, bántalmazott nők patrónája.

A közösség minden díjat, minden elismerést megadott neki, amit csak lehetett. A sors fintora, hogy mindezt a sikert pont a saját gyermeke árnyékolja be, és most egyszerű anyaként ül az irodámban, és arra kér, hogy védjem meg a fiát, mert ő képtelen rá.

Tiszteletet és sajnálatot érzek iránta. Tisztelem a munkásságát, és szánom, amiért egyedül kell megküzdenie azzal a kereszttel, amit az úr rótt rá. A férje több, mint tíz éve öngyilkos lett. Ő volt a Foundation alapítója. A halála után Cordelia a küldetésének tekintette az alapítvány jövőjét és növekedését. De a fiára már nem jutott elég figyelem.

Elővesz egy vaskos mappát és elém helyezi. A mozdulat kimért, ám érezhetően feszült. Végiglapozom a dokumentumokat, közben gyors, célzott kérdéseket teszek fel. Mindenre nyugodt hangon felel, méltóságteljesen.

Láttam már az anyai kétségbeesés ezer arcát, de Cordeliában van valami, ami másokat nem jellemzett: meg akarja védeni a fiát, viszont a hibáival is kész szembenézni.

– Nem fogok hazudni – szólalok meg végül. – Ha elvállalom, csakis önért teszem, azonban ha kiderül, hogy a vádak igazak… akkor magának is tudnia kell, hogy sokat nem tehetek.

Cordelia szeme egy pillanatra lesiklik rólam, mintha a levegőben keresne valami kapaszkodót magának. Aztán visszanéz rám.

– Megértem – mondja szinte suttogva. – Csak annyit kérek, adjon egy esélyt neki. Ígérem, meghálálom.

– Akkor hálálkodjon, ha már megnyertük a pert – válaszolom.

Mosolyog. Hirtelen olyan magabiztos lesz, ami egy kényes ügyben érintett anyától szokatlan.

– Tudom, hogy meg fogja. Maga mindig győz. Ezért választottam.

Több, mint egy órába telik, mire mindent átbeszélünk. Cordelia hálásan és kicsit megkönnyebbülten hagyja el az irodámat, de mielőtt végleg távozna, még felém fordítja a fejét.

– Egyébként… várom az alapítványi estélyemen. A meghívók már kimentek. Az egész város ott lesz – politikusok, üzletemberek, a sajtó és természetesen önre is számítok az asztalomnál. Az apja mindig hatalmas támogatónk volt, sajnálatos, hogy ő már nem lehet köztünk, viszont örömmel konstatálom, hogy az alma nem esett messze a fájától.

Apám említése váratlanul ér, de arcomon csupán egy rándulás fut végig.

Lassan elmosolyodom.

– Ott leszek.

Késő este fejezem be a munkát, az utam mégsem haza, hanem hozzá vezet.

Ravenhez.

Ez az új hobbim. minden este visszajövök, mintha valami láthatatlan kötél húzna ide a házához. Az ablakához. Hozzá.

Mozog odabent. A sziluettje átsiklik a halvány fényen. Egy pillanatra megáll az ablak közelében, és a szívem úgy ránt egyet a mellkasomban, mintha rajtakapott volna.

Mintha tudná.

Persze nem tudja.

A tekintetem követi minden mozdulatát. Az apró, jelentéktelennek tűnő dolgokat is, amiket rajtam kívül senki nem venne észre. És ez az, ami igazán kibaszottul veszélyes.

Nem neki.

Nekem.

Mert minél tovább állok itt, annál kevésbé tudom meggyőzni magam arról, hogy ez csak egy rossz szokás, amit észrevétlenül vettem fel miatta. Tisztán látom az arcát. A lámpa meleg fénye végigsiklik a bőrén, a vörös ajka halványan szétnyílik, mintha épp sóhajtana.

A gyomrom összerándul.

Kurvára nem lenne szabad így reagálnom rá.

Minden alkalommal, amikor végül kialszik a lámpa a szobájában, még percekig ott maradok a sötétben. Csak hogy megbizonyosodjak róla, hogy tényleg alszik. És közben azon kapom magam, hogy már nem azt kérdezem, miért jövök vissza minden este. Hanem azt, meddig fogom még tudni megállni, hogy egyszer ne csak kívülről figyeljem őt a sötétségből.

Negyedik fejezet

R A V E N

A délelőtt még ködös, amikor leparkolok egy Glenmoor szívéhez közeli kis utcában, hogy találkozzam Dorothyval. Szombatra beszéltük meg a városnézést, mára nincs beosztva egyikünk sem. Vidám mosollyal integet már messziről. Színes sálja lobog a szélben, és az a fajta természetesség árad belőle, ami bennem sosem volt meg.

Mindig is zárkózott voltam. Vallásos, szigorú szüleim elszigetelten neveltek, távol a kortársaktól, a külvilágtól. Nem voltak barátaim, szűk burokban éltem, amelyből sokáig nem láttam ki. Amikor tizenhárom évesen a szüleim meghaltak, minden megváltozott. Árvaházba kerültem. Ott végre körülvettek más gyerekek, de a helyzet nem lett jobb. Bezárkóztam.

Inkább figyeltem a környezetemet.

Megláttam a hangosakat és a félénkeket, a kegyetlen bántalmazókat és azokat, akik mindig áldozattá váltak. Voltak, akik hazudtak, csaltak, mások csendben sírtak. És bennem egyetlen kérdés zakatolt újra meg újra: miért viselkednek így? Miért bántanak?

A könyvekben kerestem a választ. Tanulmányoztam az emberi elmét. Azt akartam megérteni, mi mozgatja őket, hogyan születik a gyűlölet, a félelem, a vágy, a függőség.

Azt hiszem, ez volt az az időszak, ami meghatározta a későbbi pályámat.

És tizennégy év elteltével itt állok Glenmoor ködös utcáján, nézem, ahogy Dorothy a maga színes, derűs egyéniségével felém siet. És mindennél jobban érzem, hogy nem akarok elzárkózni előle.

Vidám tekintete végigsiklik rajtam és ez arra késztet, hogy én végignézzek magamon. A hajam a vállamra omlik magassarkú csizmát, pamut ruhát és szövet kabátot vettem. Egyszerű, de elegáns kombináció, amit csak az ajkamra kent vörös rúzzsal tettem színessé.

– Nem éppen városnézős összeállítás – jegyzi meg. – De talán nem fájdul meg benne a lába.

– Ha nem a hegyekbe viszel, nem lesz gond, és kérlek, tegezz, Dorothy. Nem az intézetben vagyunk, és egyébként is szeretném, ha barátok lehetnénk.

A mosolya felragyog.

– Akkor készen állsz, hogy lásd Glenmoor legszebb részeit? Vagy legalábbis, amit én annak tartok?

– Alig várom – bólintok, és engedem, hogy vezessen.

Dorothy annyit és olyan részletességgel beszél a helyi nevezetességekről, hogy nekem szinte kérdeznem sem kell. Mesél a katedrálisról, a tenger illatáról, a régi kőhídról, ami a város két szélét köti össze, állítólag még csempészek is használták. Minden szavában lelkesedés vibrál, és ezért őszintén irigylem: annyira kötődik a városhoz, annyira otthon érzi magát a világban.

A hídról nézzük, ahogy a víz lassan hömpölyög előttünk, a part mentén kövek, mohás korlátok, és a magaslatban egy régi, elhagyatott szélmalom.

– Itt szoktak piknikezni az emberek. Meg ott, látod azt a kis bárt a híd lábánál? The Heather & Thistle. Barátságos, tele helyiekkel, friss sör és skót whisky, a falon régi Glenmoor-fotók. Ott adják a legjobb hallevest a városban.

És tényleg.

Ott ebédelünk. Az aprócska vendéglőben halszag és friss kenyér illata keveredik, a falakon hajómodellek és régi halászfotók lógnak, ezernyi helyi legenda elevenedik meg előttem.

A nap elrepült, de még egyikünk sem akart hazamenni. Dorothy elvezetett egy kis könyvesbolt fölötti kávézóba, amelyről azt mondta, a város egyik rejtett kincse. A keskeny, nyikorgó lépcsőn felérve rögtön megcsapott a fahéj, a friss kávé és a sült alma illata. A hely mintha időn kívül létezett volna: nyikorgó fapadló, alig néhány asztal, könyvespolcok, amelyeken összevissza sorakoztak szépirodalmi kötetek, poros útikönyvek és gyűrött regények.