Lars Kepler

AZ ALVAJÁRÓ

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Sömngångaren

Copyright © Lars Kepler, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-809-6 (papír)

ISBN 978-963-614-810-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: eyelab.desing

Tipopráfia, e-book: Scriptor Kft.

Az alvás és az álom rejtélyes egybefonódása a kezdetektől fogva végigkíséri az emberiség történetét.

A görög mitológiában az alvás istenét Hüpnosznak hívják, aki egy sötét, mákvirágokkal benőtt barlangban lakik a felejtés folyója mellett. Amikor Hüpnosz alszik, a fia, Morpheusz, az egyik álomisten őrzi őt.

Napjaink tudománya két fő fázisra osztja az alvás folyamatát: a mélyalvásra és a REM-alvásra. A mélyalvás ideje alatt az agykéregben hosszú és lassú elektromos hullámok rajzolódnak ki, míg egy éjszaka során két vagy három alkalommal ezek éppúgy lerövidülnek és felgyorsulnak, akárcsak az éber állapotban levőknél. Ezt nevezik REM-szakasznak (az angol Rapid Eye Movement, azaz „gyors szemmozgás” kifejezés rövidítése nyomán), mert eközben az alvó ember szeme gyorsan mozog.

A paraszomnia egy gyűjtőfogalom, amely az olyan működési rendellenességeket foglalja magában, amelyek esetében az agy részben az alvás, részben az ébrenlét állapotában van.

Ennek egyik közismert fajtája az alvajárás, vagy más néven szomnambulizmus, amely a gyermekek mintegy öt százalékát érinti, felnőtteknél azonban jóval ritkább jelenség.

Ahogyan a legtöbb más paraszomnia, az alvajárás is szinte mindig a mélyalvás periódusában jelentkezik, és csupán néhány percig tart, ám léteznek olyanok is, akiknél a REM-szakaszban következik be az alvajárás. Esetükben az álmok olyan valós cselekvéseket aktiválnak, mint például a felöltözés, az ajtó bezárása és az otthon elhagyása.

Előszó

Az esős égbolt ezüstszürke fénye megcsillan a víztócsák nyughatatlan gyűrűiben, a tetőről lecsüngő jégcsapokon és a teli, cink mosólavórban.

Az anya ott áll az esőben a kavicsos úton, a nagyapa rozsdás autója és a tűzifaraktár között. Szőke haja átnedvesedett, a melltartója és a farmernadrágja pedig sötétebb árnyalatúvá vált az esőtől.

A nő sebei ismét vérezni kezdenek, ám rögtön le is mossa őket az eső.

Reggel összevagdosta az egész testét, majd a kést lehajította az előtérben, és mezítláb hagyta el a házat.

A kisfiú kinéz az előszobából. Látja a véres kilincset, a hepehupás tapétát a falakon, a kést a deszkapadlón és egy üres pálinkásüveget, amely az apja vitorláscsizmája mellett áll.

Az anyja egész éjszaka a benzineskannához beszélt az autóban, meg a fészerben a baltához. Mindkettővel üvöltözni kezdett, azután egyenesen az égnek könyörgött, hogy jöjjön haza a gyerek apja.

A fiú most visszamegy a szobájába, és az ablakon át figyeli az anyját. Az eső egyre hevesebben veri a bádogtetőt és az ablakpárkányt.

Az ereszcsatorna tele régi avarral, és ömlik belőle a víz.

A gyerek bal csuklóját körbefogó, műanyaggal bevont acélhuzal egy korlát mentén fut végig, amelyet a plafonhoz csavaroztak. A huzal annyit enged neki, hogy szabadon mozoghasson a szobájában. Befeküdhet az ágyba, odaállhat az ablak elé, vagy leülhet a padlóra, hogy elfoglalja magát a játékaival.

Van egy gumitrollja, amelynek narancsszínű, tüskés haja olyan, akár a láng. Egy hajlítható rózsaszín párduca, valamint egy amerikai rendőrautója, amelynek az első héten még a kék villogója is működött.

Amikor rá van kötve a huzal, ki tud menni az előszobába is és a vécére, de a bejárati ajtóig már nem. De ha annyira kinyújtja a karját, hogy már ég a csuklója, és megfeszül a hónalja alatt, belát a konyhába is, amelynek padlója fel van törve.

Az anyja most hozza ki a baltát a fészerből, és visszamegy az esőbe, azután csak áll ott, leszegett fejjel a gumiabroncshalom és a rozsdásodó motorok mellett.

A traktorszerviz méretes neontáblájának fényében világítanak az esőcseppek a háta mögött. A nő felemeli az állát, lassan megfordul, az ablakon át a gyerekre mutat, majd óriásléptekkel megindul a ház felé.

Bevezetés

A hatalmas űrhajó, a Razor Crest csendben lebeg a sötétben. Az anya elmosolyodik, amikor a fiára néz. A gyerek arca sápadt az ablakon bevilágító holdfényben. Két szemöldöke között apró ránc sejlik fel.

A hasán és a mellkasán látszik, milyen egyenletesen lélegzik.

Fürdés, vacsora és fogmosás után kapott tizenöt milligramm fentiazint, most pedig már mélyen alszik.

Az anya még mindig ideges, mert Robert akkor érkezett, amikor a fiú még ébren volt, és ezért hazudott a gyereknek, azt mondta, egy futárcég hozott egy csomagot, tele irodai papírokkal.

A babafigyelő kamera lencséje az alvó fiúra irányul.

Bár a nő óvatosan egyenesedik fel, lágy légfuvallat támad a nyomában a hálószobában, és a szürke legókockákból épített nagy űrhajó mozogni kezd a damilokon, amelyek tartják.

Amilyen halkan csak tud, kioson a folyosóra, behúzza maga mögött az ajtót, és már épp elfordítaná a kulcsot a zárban, amikor odabent mintha valami puffanást hallana.

Lélegzet-visszafojtva benéz a szobába.

A gyerek alszik.

A tágas hálószobából halk zene szól, pedig megmondta Robertnek, hogy maradjon csendben. Bezárja az ajtót, megigazítja a ruháját, végigmegy a folyosón, elhalad az üvegablakos ajtó előtt, és az alagsorba levezető lépcső mellett.

Robert a karosszékben ül a sötétben, kezében a telefonjával, és suttogva bocsánatot kér a nőtől, aki képtelen megállni, hogy el ne mosolyodjon, amint a férfi szemébe néz. Robertet rövid, göndör haja, a nyakában függő ezüstérme és a csupasz mellkasa egy ifjú római császárhoz teszi hasonlatossá.

– Elaludt – mondja a nő.

– Rendben, akkor mire várunk? – mosolyodik el a férfi.

– Ha engem kérdezel, mindig rád – feleli a nő.

– De hiszen itt vagyok, eljöttem – mondja Robert, és felkel.

Jöttél, láttál, győztél, gondolja a nő, majd odalép az ablakhoz, széthúzza a függönyöket, és hirtelen érzi, hogy a rémület hulláma söpör végig a mellkasán. Hatalmas telihold csücsül a fák ágainak hegyén, ezüstszürkén és méltóságteljesen. Odalent, a ház felhajtóján, a juharfák árnyékában parkol Robert rozsdás járgánya.

– Előfordult már, hogy korábban ért haza? – tudakolja a férfi.

– Nem, de akkor is aggódom – válaszolja a nő, majd ránéz.

– Na gyere ide, megfújtam egy üveg habzóbort a…

– Várj csak! – vág a szavába a nő, és az ajkához emeli az ujját.

– Mi az? – lepődik meg Robert.

– Semmi, csak eszembe jutott, hogy kétszer fordítottam el a kulcsot a zárban.

– Mit számít az?

– Semmit. Csak hát tudod, én ilyen vagyok, megszokásból cselekszem, és szeretnék gyorsan bejutni a fiamhoz, ha szükséges – magyarázza a nő, majd kimegy a hálószobából.

A folyosón sötét van, és hűvös.

A fal mellett, a padlón áll a porszívó, köré tekerve a kábele.

Amikor az anya megáll a fia ajtaja előtt, nem bírja megállni, hogy hátra ne pillantson a válla felett. Robert pedig pontosan ott áll a küszöb előtt, és felmutatja a borosüveget, amelyet odalent talált a konyhában. Mint mindig, ezúttal is nagyon lelkes. A nő elmosolyodik, felmutatja neki a hüvelykujját, majd egyszer visszafordítja a kulcsot a zárban, mire az kattan egyet.

Arra gondol, hogy nem ártana a fülét az ajtóhoz szorítani, ám ekkor hirtelen egy halk pukkanást hall a hálószoba felől.

Amikor visszatér, Robert már ott vár rá a holdfényben két megtöltött pohárral. Az egyiket átnyújtja neki, és mélyen a szemébe néz.

Koccintanak, megcsókolják egymást, majd isznak. Árnyékuk szellemként lebeg a régi, templomi csengő alatt, amely a franciaágy fölé van felakasztva.

– Finom – állapítja meg a nő, majd leül az ágy szélére.

A monitoron látszik a gyerek nyugodt arca és szabályos lélegzetvétele a világoskék takaró alatt. A hangszórón át pedig egy recsegő hang hallatszik, amikor álmában végighúzza apró kezét a lepedőn.

Robert kiüríti a poharát, és otthagyja a komódon az üveg mellett, azután odalép a nőhöz, lehajol hozzá, és lágyan szájon csókolja.

A nő óvatosan leteszi a poharat az éjjeliszekrényre, a kezét a férfi csípőjére helyezi, és belenéz igéző szemébe.

– Mire gondolsz? – kérdi, meg sem próbálva elrejteni a mosolyát.

– Na és te?

A nő lesüti a szemét, ekkor veszi észre, hogy a férfi nadrágja kezd egyre szűkebb lenni. Többször is lágy csókokat nyom a sliccére, amitől Robert férfiassága teljesen megmerevedik, és a szövet annyira megfeszül rajta, hogy már a cipzár is kilátszik.

– Na gyere! – mosolyog rá a nő.

Belehuppan az ágyba, odébb hajít egy párnát, majd hanyatt vágja magát, és a monitorra mered. A fia arca a telihold hűvös fényében olyan, akár egy ólomtojás. Robert kigombolja a nadrágját, és megszédül, miközben kilép belőle. Felmászik az ágyra, megcsókolja a nő szeméremdombját, és meleg levegőt lehel rá az alsóneműjén keresztül.

A nő gyomrában pillangók repkednek, amikor a férfi benyúl a ruhája alá, lehúzza róla a bugyit, és szétteszi a lábait.

– Gyere! – suttogja a nő, miközben a sötét ajtót figyeli.

A férfi ráfekszik, és mosolyogva szájon csókolja. A nő halkan nyögdécsel, miközben a férfi lassan belecsúszik a testébe. A nő combjai szétfeszülnek, és egy pillanatig teljesen körbeöleli a férfit.

Mellbimbói megmerevednek a melltartó lágy bélésében.

A férfi kissé kihúzza magát belőle, majd ritmikusan, egyre erősödő intenzitású lökésekkel mozog. Az ágy időről időre a falnak csapódik, és egyszer csak a fali csengő is elkezd ritmusra csilingelni.

A nő egy elhagyatott kisfiút lát közben maga előtt, aki a fenyőerdőn keresztül vándorol, nyakába kötve egy csengő.

Majd felpillant a monitorra, és elűzi negatív gondolatait, próbál visszatalálni az élvezetekhez. Mellei a mozgás ütemére ringanak, megfeszíti a combját és a derekát, megfogja a férfi hullámzó hátát, közelebb húzza magához, majd pár másodpercre lihegve ellazul, az izmai azonban megfeszülnek, és hosszan elélvez.

Próbál halkan nyögdécselni, a lábujjai behajlanak, a fejbőre izzadni kezd. Ekkor hallja meg, hogy odakint az utcán, a távolban megáll egy autó.

Robert pedig folytatja, egyre szaporábban lélegzik, és erősebbek a lökései, végül egy halk kilégzéssel beleélvez a nőbe, azután lihegve ráfekszik. Spermája kifolyik a nő testéből, végig a combján.

Kettejük szíve hevesen ver egymáson.

Mindig csak ezek a lopott percek, gondolja a nő.

Egymásba fonódva pihennek, és a nő arra gondol, meg kellene inniuk a bort, aztán csak üldögélhetnének az ágyban, a közös jövőjükről társalogva.

A nő ezután egy hangos puffanásra tér magához, és összerezzen a sötétben. A hálószoba ajtaja tárva-nyitva.

Odakint egy tetőcserép nagy csörömpöléssel összetörik a gyepen, majd rémes sikoltás hallatszik.

1

A novemberi éjszaka úgy sötétlik Vårberg központja felett, mintha szurokkal öntötték volna nyakon. Mindjárt éjjel három óra. Az utcák elhagyatottak.

Egy rendőrautó gördül végig lassan egy szépségszalon rácsos kirakata előtt.

A két kolléga, John Jakobsson és Einar Bofors csendben ül egymás mellett. Már csaknem egy éve nem beszélgetnek egymással.

Ha nem muszáj szólniuk, inkább hallgatnak.

Az utcai gyorsétkezdéből származó étel maradéka ott hever egy zacskóban Einar lábánál. Az utasteret betölti az olaj és a sült étel szaga.

John a kormánykeréken dobol, és szokása szerint a bátyja sápadtszürke arcára gondol, miközben kifelé bámul a szélvédőn.

A metrólejáró bejárati ajtajának reklámokkal teleragasztott poros üvege visszatükrözi a fényt. Az árkádokat alátámasztó betonpillérek között szemét, régi avar és üvegcserepek gyűltek össze. A segélyszervezet használtruha-üzlete előtt üres szórófejes flakonok, nejlonzacskók és kilapított kartondobozok hevernek. A két rendőr a gondolataiba merülve halad el a parkoló előtt, majd az etióp templomnál jobbra kanyarodnak.

Az utcai lámpák fényében látszik, hogy hatalmas hópelyhek szállingóznak, és az egész városrész pillanatokon belül mesebeli tájjá változik.

Johnt ez a jelenet kellemetlenül emlékezteti a gyerekkorára.

A műszerfal kijelzőjének tejfehér fénye rávilágít szorosan ökölbe zárt kézfejére. Einar épp abban a pillanatban nyúl a snüsszösdoboza után, amikor hívást kapnak a körzeti irányítóközponttól.

A bredängi kempingből épp betörést jelentenek.

Einar válaszol, miközben John már be is kanyarodik az élelmiszerbolt mögött, megkerülve a zöld színű szelektív szemétgyűjtőt, majd visszatér az útra.

– A kemping ilyenkor télen zárva van, a tulajdonos pedig Floridában tartózkodik – magyarázza az operátor. – A térfigyelő kamerák képét azonban látja a telefonján, és jelenleg ég a lámpa az egyik lakókocsijukban.

A rendőrautó sziréna és kék villogó használata nélkül nagy sebességgel halad el az emeletes házak között, el a régi kazánház mellett.

Az ablaktörlők közben lesöprik a hópelyheket a szélvédőről.

Ezúttal sem beszélnek, ám magukban mindketten arra gondolnak, hogy a betörő alighanem olyasvalaki, aki a fagyhalált akarta elkerülni ezen az éjszakán: egy iratok nélküli hajléktalan, egy szenvedélybeteg, netán pszichésen beteg ember.

Általában ez a helyzet.

A Scandic Hotelt elhagyva rákanyarodnak a Skärholmsvägenre.

Lassan öt éve, hogy Johnnak sikerült egy álkulccsal kinyitnia a bátyja szobájának ajtaját. Luke ott feküdt a padlón, az ágya mellett, ajkai elkékültek. Karján egy besárgult gumiszalag csüngött, Nirvana-pólójára pedig egy vérfoltos vattakorong tapadt.

John sosem felejti el a bátyja tágra nyílt szemének tűhegynyire szűkült pupilláit.

Mióta John járőrszolgálatot teljesített, mindig vitt magával három adag Naloxon nevű ellenszert, bár ez nem tartozott az alapfelszerelésükhöz. Soha nem is beszélt róla senkinek, az orrspray segítségével azonban eddig már nyolc ember életét sikerült megmentenie.

Elhajtanak a sötét focipálya mellett, keresztül az ipari telepen, majd be a Sätra erdei természetvédelmi területre.

Nyolc perccel azután, hogy riasztást kaptak, már ott is állnak a kemping acélkapui előtt.

Az üzlet, az iroda és a thai étterem is zárva van ebben a szezonban. A hópelyhek némán szállingóznak a levegőben, és a két férfi orra előtt érnek földet az aszfalton.

John és Einar csendben száll ki a kocsiból, és mászik át a kerítésen. Megkeresik a térképen a „G” jelzésű táborhelyet, majd megindulnak felé.

A jókora terület igencsak elhagyatott így, hogy sem autók, sem sátrak, sem pedig emberek nincsenek odabent.

Keresztülmennek az elsárgult gyepen, amelyet keresztben-hosszában a lakókocsiövezethez vezető utak szabdalnak fel.

Jobbra dombokat látnak, rajtuk csupasz fákat. A sötét, szerteszét ágazó gallyak közt hópelyhek szállnak.

Elsétálnak egy kis játszótér, majd egy emésztőgödör előtt, mire eljutnak az egymás mellett sorakozó lakókocsikhoz. Itt megváltozik az akusztika, a lépteik zaját felfogják a falak, és idegesítően visszaverik.

Az ablakok sötétek, a magas tévéantennák zászlói kókadtan csüngnek, és a kis kiülős helyek üresen tátongnak.

John most arra gondol, hogy már félt a bátyjától élete utolsó évében, mert Luke olykor feldühödött és kegyetlenné vált, mint akkor is, amikor John visszakérte a pénzt, amelyet kölcsönadott neki.

Már messziről észreveszik a lámpafényt az egyik legtávolabbi lakókocsiban. Ahogy közelednek felé, rájönnek, hogy az egyik ablak függönye mögül szűrődik ki.

John megáll, teleszívja a tüdejét a hűvös levegővel, majd előhúzza szolgálati fegyverét, felmegy a fémlépcsőn, hangosan bekopog, azután kitárja az ajtót.

– Itt a rendőrség! Most bemegyünk! – kiáltja, ám a hangja valójában erőtlen.

Amint belép a lakókocsi belsejébe, látja, hogy a parkettamintás linóleumon mindkét irányba sötét lábnyomok vezetnek. Az átjáró résznél jobbra néz pislogva. Két zárt ajtót és egy szűkös fürdőszobát lát.

Minden csendes és nyugodt.

Pisztolyát a földre szegezve megindul a kivilágított nappali felé. A falak és a plafon minden lépésére megreccsennek.

Mindössze a konyhaasztalt látja maga előtt, négy székkel. A beljebb elhelyezett lámpa közvetett, villódzó fényében valamelyest ki tudja venni a bútorok kopott felületét.

Hirtelen megtorpan, amikor egy nő, valahol átlósan vele szemben fojtott hangon beszélni kezd.

– Felelj, csődör, felelj! – mondja pajkosan. – Felelj, csődör…

– Itt a rendőrség! Bemegyek! – kiáltja John, és érzi, hogy az adrenalinlöket hatására a karján felmered a szőr.

– Csődör, felelj… cső…

A nő ekkor hirtelen elhallgat, John pedig fegyverét feltartva továbbmegy.

Az állott levegőt valami fémes szag tölti be, amely olyan, akár egy nedves malomkőé. John érzi, hogy remeg a padló, amikor Einar döngő lépteivel belép a lakókocsiba. John megáll, reszketve lélegzik az orrán keresztül, fülel, majd lép egyet, ki a konyha felé, oldalirányba végighúzva a fegyverét.

A rozsdamentes acél konyhai munkalapon egy teljes emberi láb hever, térdén egy ragtapasszal és egy fekete zoknival a lábfején. Az izmait és az inakat vagy tíz, hanyag baltavágással metszették el.

A combcsont fejét kitépték a medencecsont vápájából, és most hófehéren virít a sötétvörös szövetek között.

– Mi a fene…

A falakat, a plafont és a padlót is vér borítja. A dohányzóasztalon, a két cserép művirág között egy emberi koponya darabjai láthatók. Bár az áldozat álla és állkapcsa hiányzik, John annyit meg tud állapítani, hogy férfi, a haja fekete, kócos, a hajvégei pedig szőkére vannak festve.

Az asztal teljes felületét vér borítja, amely nyálkásan csöpög le egy hatalmas tócsába, a padlóra.

A kanapén hagyott telefon világítani kezd, és kijelzőjén az „Anna” név jelenik meg, miközben a személyes csengőhang újra meg újra rákezdi:

– Felelj, csődör, felelj… Felelj, csődör…

Ezalatt Einar a lakókocsi másik részében kitárja a méretes hálószoba ajtaját, és bevilágít a zseblámpájával. A franciaágyon egy emberi törzs hever; egy karok és lábak nélküli torzó. A vágási felületek egyenetlenek és cafatosak, a porcok fakó színűek, a csontok szilánkosak.

Csak bámulja a megcsonkolt férfi szőrös hasát, összetöpörödött péniszét és izmos, tetovált mellkasát, a nyakát és a feje alsó részeit.

A matracot már átitatta a vér, és az egész test sötéten fénylik.

Einar érzi, hogy remeg a kezében a fegyver, mintha áram rázta volna meg. A látvány olyan borzasztó, hogy beleszédül.

A hóna alá szorítja a zseblámpáját, és a szájára szorítja a kezét. Amikor az ujjain érzett ketchup szaga elegyedik a friss vérével, felfordul a gyomra.

John, amint meghallja kollégája botladozó lépteit, visszanéz az átjáróba, és látja, hogy Einar épp kihátrál az egyik szobából. A zseblámpáját is leejti, miközben a szolgálati rádiójával babrál, azután kitámolyog a lakókocsiból, és hány.

John megindul visszafelé, ám hirtelen megtorpan, fülel, azután borsódzni kezd a háta. A falakon meglepően nyugodt, ugyanakkor gépies kacaj szűrődik át.

Talán kintről jön, gondolja John, ám ugyanebben a pillanatban a kacaj elnyújtottá válik, majd ismét csend lesz.

Hevesen dobogó szívvel közeledik az utolsó csukott ajtó felé.

Hirtelen az a képtelen gondolata támad, hogy a bátyja, Luke áll odabent, elkékült ajkaival, összeszűkült pupilláival és egy véres machetével a vállán.

Hallja, hogy Einar a lakókocsi előtt izgatottan és összefüggéstelenül beszél a körzeti irányítóközponttal.

John lenyomja a kilincset, kinyitja az ajtót, és a sötétbe céloz a pisztolyával.

Az elfüggönyözött ablak alatt egy fűtőtest áll, kábele kihúzva a konnektorból. Fehér fém előlapja összefröcskölve vérrel.

A sarokvasak halkan nyikorognak, majd az ajtó megáll. John a kilincs után nyúl, teljesen kinyitja, majd belép. Az emeletes ágy mellett, a padlón egy fiatal fiú fekszik az oldalán, egy levágott kar a párnája.

Sápadt arca nyugodt, szeme behunyva. Farmert visel, sportcipőt és mohazöld pulóvert. John közelebb megy hozzá, hogy kitapintsa a pulzusát.

Az alsó ágy matracán egy balta hever. Einar odakintről ordít valamit.

John súlya alatt nyikorog a padló, amikor előrenyújtózik.

A fiú hirtelen csukott szemmel felnevet. Fogai valósággal világítanak véres arcában.

John hátratántorodik, a pisztolyával ügyetlenkedik, majd sikerül kibiztosítania. Megcsúszik egy vértócsában, hátát a falnak támasztja, és elsüti a fegyvert a padló irányába.

A fiú összerezzen, majd felül, pislog, és értetlenkedve bámul Johnra. Véres kezével kisöpör a szeméből egy hajtincset, és megnyalja az ajkát.

– Hol vagyok? És mi történt? – kérdi riadtan.

2

Bernard Sand a lakása jókora konyhájában áll, borvörös köntösében, és fütyörészve pazar reggelit készít, nagy lángon megsüt két garnélarákot. Negyed nyolc van. Őszes haja összekócolódott alvás közben.

Mielőtt teljes mértékig az írásból kezdett volna megélni, eszmetörténetet tanított a Stockholmi Egyetemen. Bernard romantikus regényeket ír, és már nemzetközi sikereket is elért a DeVille testvérekről szóló sorozatával.

De hat kötet után most már szeretne megpróbálkozni valami mással is.

Nem égett még ki, de már aggódik, hogy túlságosan elkényelmesedik.

Most épp a hetedik kötetét írja, és az Expressen című esti lapban van egy rovata, amelyben minden vasárnap az olvasók kérdéseire válaszol.

A sorozatból jól megél, ám ez sok kutatómunkát is igényel, magán az íráson felül.

Tegnap szerződéseket tanulmányozott, amelyeket Hollandiával és Lengyelországgal terveztek kötni két újabb könyvére. Egy órát rászánt, hogy a japán fordítójával egyeztessen, de három e-mail-interjúra még válaszolni sem volt ideje. Az ügynökén keresztül is kapott felkéréseket, hogy menjen könyvbemutatót tartani, és többen filmre vették a neki szóló jókívánságaikat.

Bernard ötvenkét éves, van egy tizenhét éves fia, Hugo, egy korábbi házasságából, és nyolc éve élnek együtt a jelenlegi párjával, Agnetával.

A férfi sovány testalkatú, elég magas, sápadt arcú, szeme kék és szúrós, szemöldöke pedig olyan vastag, hogy hetente nyírni kell.

A serpenyőben sercegni kezd a felforrósodott vaj, és amikor pár csepp a férfi kezére fröccsen, égeti a bőrét.

Bernard két kistányérra teszi a ropogósra sült garnélarákokat, majd créme fraiche-t tálal melléjük, amelyet citromhéjjal, friss kaporral és borssal kevert habbá.

Koromfekete a téli reggel.

A sötét ablakokban úgy tükröződik az egész helyiség, akár egy kivilágított színpad.

Amikor Agneta belép a konyhába, lágy parfümillat száll a nyomában. Már elvégezte nyugtató légzőgyakorlatait, lezuhanyozott, azután farmert és kötött pulóvert vett fel.

– Tizenhat perc múlva a kocsiban kell ülnöm – jegyzi meg.

Arca még mindig meleg, a bőre bronzosan fénylik, és apró vízcseppek csillognak fekete, tüsi hajában.

– Új rúzs – állapítja meg Bernard.

– Helyes észrevétel.

– Nagyon jól áll.

– Köszönöm. De ha azt gondolod, ennyi elegendő is ahhoz, hogy a nyakadba ugorjak, és megcsókoljalak, akkor…

– Tedd meg! – vág a szavába a férfi.

– Szeretnéd? – mosolyodik el a nő, majd ismét elkomolyodik. – Istenem… olyan könnyű engem lépre csalni. Könnyen megbocsátok neked, mert…

– Ne haragudj!

– Mert a szívem… az az ostoba szívem szeret téged – magyarázza tovább, majd az asztalhoz ül.

– Szeretlek.

A nő felsóhajt, és a homlokát ráncolva Bernardra néz.

– Igen, elhiszem, hogy komolyan gondolod… ugyanakkor egy írónak meg kellene értenie, nem elég azt mondani valakinek, hogy „szeretlek”, hanem ki is kell azt mutatni.

– Egyetértek – feleli a férfi.

Agneta Nkomo harminchét éves, szabadúszó kulturális újságíróként dolgozik, táncelőadásokról ír recenziókat a Svenska Dagbladet napilapnak, valamint tudósításokat az „Egy jobb városnegyedért” nevű helyi hírügynökségnek, továbbá egy ismert podcasthoz végez kutatásokat valódi, megtörtént bűnesetekkel kapcsolatban.

Sokszor megkérdezte már a műsor készítőjét, nem végezhetne-e valódi tudósítást, a stúdióban ülve egy mikrofon előtt, a rendőrségi nyomozások új elméleteit és hibáit taglalva.

Tudja, hogy jól csinálná, ám ez idáig csupán barátságos, csodálkozó pillantásokat kapott, és üres ígéreteket, miszerint észben tartják majd a felvetését.

Agneta úgy találkozott Bernarddal, hogy interjút készített vele a DeVille testvérekről szóló történet első kötetének megfilmesítése előtt. A férfi nagyon elfoglalt volt az idő tájt, így Agneta mindössze harminc percet kapott, ám ennyi is elegendő volt ahhoz, hogy egymásba szeressenek.

Bernard keze reszketni kezd, és vár egypár másodpercet, míg megnyugszik, mielőtt a fogás tetejére tenne egy nagy kanál kaviárt, azután snidlinget aprít rá, és megterít az előételnek, amelyhez pezsgőt is felszolgál, bár tudja, hogy Agneta hozzá sem fog nyúlni a pohárhoz.

– Muszáj lett volna beszélnünk tegnap, de elaludtál – jegyzi meg a nő visszafogottan, majd a kezébe veszi az evőeszközöket.

– Én is alszom olykor, de sosem vagyok fáradt – feleli a férfi, és leül Agnetával szemben. – Vénusz királynőnk űz folyton, elviselhetetlenül, éjszakákon át, és Ámor sem hagy nyugodni egyetlen éjjelen sem.

– Szenvedélyes – sóhajt fel a nő, majd nekilát az evésnek.

– A fél seggemet odaadnám, ha én írtam volna – feleli Bernard, és megissza a nő pezsgőjét is.

– Fantasztikus író vagy – erősíti meg a nő.

– Néha.

Agneta megtörli ajkát a szövetszalvétával, és átfutja a telefonján a levelezését, miközben Bernard két újabb tányérral érkezik, melyeken tatár bifsztek, kapribogyó és dijoni mustár van.

– Bernard, most komolyan, ez nagyon kedves tőled – ismeri el a nő, miközben próbál a férfi szemébe nézni. – Szeretem a tatár bifszteket, de nem akarok ennyit enni. Viszont azt szeretném, ha beszélnél Hugóval, ahogy megígérted.

– Tegnap eléggé félresiklottak a dolgok – ismeri be Bernard, majd cseh sört tölt két kisebb pohárba.

– Tegnap meg tegnapelőtt is és jóformán mindennap…

– Igaz – suttogja a férfi.

– Te mit tanácsolnál másnak a rovatodban, ha ebben a helyzetben lenne? – tudakolja a nő.

– „Fogj egy sörétes puskát, és dugd a szádba a csövét!”

– De most komolyan.

A férfi felsóhajt, majd leül.

– „Bernard, az nem elég, hogy luxusreggelit készítesz Agnetának” – válaszolja.

– Ez még kevés.

– „Nem hiszem, hogy azt várja tőled, változz meg egyetlen éjszaka alatt, de éreznie kell, hogy megteszed az első lépést a helyes irányba, és majd csak azután vegyél neki rózsát és pezsgőt.”

– Mert ez a te menekülési útvonalad – magyarázza a nő. Bár örül, amikor virágot vagy bármi mást kap tőle.

– „Kell, hogy érezze, hogy amikor a szerelemről beszélsz, azt komolyan is gondolod, hogy hű vagy hozzá, és az ő pártját fogod, amikor a fiad ostobán viselkedik vele… Éreztesd vele, hogy ő is teljes értékű tagja a családnak!” – folytatja a férfi komoly hangon.

Agneta felteszi a fülbevalóit, és az előző esti vacsorára gondol. Tíz milligramm Inderalt vett be idegesség ellen. Bernard tisztában van vele, hogy a párja olykor béta-blokkolókat szed, amikor például fontos találkozókon kell részt vennie, ám arról nem tud, hogy már olyankor is, amikor a fia otthon étkezik velük.

Előző este Hugo a tányérja fölé hajolt, kócos haját hátrasimította a bal kezével, és a szájához emelte a villát.

– Végre megpályáztam azt az állást a KULT Magasinnál, tudod – magyarázta, miközben nyitott szájjal rágott. – Holnap ebédidőben Uppsalába utazom, és találkozom a szerkesztőségi tagokkal.

– Nagyszerű! Ez remek lehetőségeket nyit meg számodra – ismerte el Bernard.

– Hát, nem is tudom. Egy kissé öntelt dolognak tűnik, hogy ott üldögéljek mindenféle közhelyről diskurálva…

– Egyszerűen csak add önmagad! – szólt közbe Agneta. – Menni fog, hiszen szeretsz olvasni. Mutasd meg nekik, amit tudsz, és ennyi elég is lesz!

– Akkor sem fogom megkapni az állást – sóhajtott fel a fiú, majd a telefonjára nézett.

– Tedd meg, ami tőled telik! – javasolta az apja is.

– Ettől még nem fog rögtön megtelni a malacperselyem… Még abban sem vagyok biztos, hogy képes leszek elvonszolni magam odáig – motyogta a gyerek.

– Képes leszel rá, ha ma este nem maradsz fenn túl sokáig – magyarázta Agneta.

– Nem vagy az anyám! – förmedt rá Hugo.

– Nem, de azért…

– Azt képzeled, de nem vagy az!

– Nem kell erre folyton emlékeztetned – felelte a nő.

– És változtatna az bármin, ha nem tenném? – kérdezte a fiú Agneta szemébe nézve.

– Nem vagyok az anyád, de én is itt lakom, és érdekel a sorsod – válaszolta a nő, és képtelen volt visszatartani a könnyeit.

– Ez most komoly? Sírva fakadsz, hogy apám megsajnáljon? Azért, hogy…

Hugo csak azért hagyta abba, mert megcsörrent a telefonja. Akkor a kijelzőre nézett, majd felállt az asztaltól, anélkül, hogy a tányérját a mosogatóba tette volna. Bernard pedig csak ült ott leszegett fejjel, és nem mert Agneta szemébe nézni. Hugo lépteinek zaja elült az előszobában, azután nyílt a bejárati ajtó, majd egy női hangot hallottak.

– Na, megérkezett a milf – jegyezte meg fojtott hangon Agneta.

Hugónak viszonya volt egy Olga nevű nővel, aki kétszer annyi idős volt, mint ő. Agneta szerint szép nő volt, már-már figyelemfelkeltő, ugyanakkor a felszín alatt mégis valami ridegséget érzett. Mintha Olga a tökéletes sminkjével és a fiatalos szerelésével azt próbálná palástolni, hogy valójában egy katona.

Olga be sem ment a konyhába, hogy üdvözölje őket, hanem azonnal követte Hugót a szobájába, ahol magukra zárták az ajtót, és üvöltették a zenét.

Agneta azt sem tudja, Olga ott maradt-e náluk éjszakára, mivel ő bevett egy altatót, hogy tudjon aludni.

Most legalább csend van, és Hugo délig fel sem ébred, hacsak valaki fel nem kelti. Bernard furamód egész reggel tele volt ezzel a szokatlan energiával, végigtáncolt a hálószobán, felhajtotta a takarót Agneta lábánál, és valamennyi lábujjára apró csókot adott, azt követően pedig lesietett a konyhába, és elkészítette a reggelit, amíg a párja a lassú légzést gyakorolta, hogy megnyugodjon.

– Meg sem kóstolod a tatár bifszteket? – incselkedik vele a férfi.

– Most komolyan, még mindig túlságosan szomorú vagyok ahhoz, hogy enni tudjak – feleli Agneta, és odaviszi a tányérját a mosogatóhoz.

Kimegy az előszobába, felveszi a kabátját, és már épp gombolkozik, amikor Bernard utánamegy egy apró hercegnőtortával egy tányéron, valamint egy csésze erős kávéval.

A nő képtelen megállni, hogy el ne mosolyodjon, amikor Bernard megeteti őt csizmafelhúzás közben. Még az autóhoz is kikíséri, egy szál köntösben és papucsban. Olyan hideg van, hogy az éjjel esett hó egész addig megmarad majd, amíg fel nem kel a nap úgy fél kilenc körül.

– Nem ismételgetném ezt folyton, ha úgy érezném, figyelsz rám… de kérlek, volnál szíves megmagyarázni Hugónak, hogy nem próbálok az anyja lenni? – kéri a nő, és elveszi Bernardtól a kávéscsészét. – Csak szeretném, ha jó kapcsolatban lennénk egymással, és ehhez szükségem van rá, hogy családtagként bánjon velem.

– Igazad van, egyetértek.

– Mégsem teszel semmit – veti ellen Agneta, és felhörpinti a kávét, majd visszaadja a csészét.

– Igyekszem, de őszintén szólva nem értem, mit akarsz, mit tegyek, hiszen tizenhét éves…

– Istenem! – sóhajt mélyet a nő. – Remélem, azt legalább megérted, hogy ez így nem mehet tovább… Főleg azért, mert nem támogatsz engem.

– Szeretnélek…

– Bernard! – vág a szavába kedvesen Agneta. – Ha nem is mindig, de legalább olykor az én oldalamra kellene állnod.

– Ne haragudj!

– Szükségem van a szerelmedre – feleli a nő, és letörli arcáról a könnyeit. – Szeretem, amikor együtt vagyunk, könyvekről és filozófiáról beszélgetünk…

– Az a legjobb, amit csak el tudok képzelni.

– De ez még nem elég, ezt próbálom elmagyarázni. Nem bírom már ezt tovább! Felhívom anyámat, és megkérdezem, odaköltözhetek-e hozzá.

– El akarsz költözni?

– Ez így nem megy. Azt hiszem, el kell vonulnom egy időre – fejezi be a mondandóját Agneta, majd beül az autóba, behúzza az ajtót, és beindítja a motort.

Azután kigördül a Lexusával, Bernard pedig csak néz utána hevesen dobogó szívvel. Megissza a kávé maradékát, és leteszi a csészét az elektromos töltőoszlop tetejére.

Épp arra gondol, hogy jóval korábban felkelti Hugót, mint ahogy annak el kell indulnia az uppsalai szerkesztőségbe, amikor egy rendőrautó áll meg a felhajtóján.

Bernard meghúzza a köntöse övét, miközben egy rendőrnő kiszáll a járműből, és komoly arccal közelít felé.

– Ön Bernard Sand? – kérdi.

– Igen – feleli a férfi.

– Az éjszaka elfogtunk egy fiatalembert, aki azt állítja, az ön fia – magyarázza a nő.

– Várjon egy kicsit…

– Igazolvány nem volt nála, és szükségünk van rá, hogy ön megerősítse a kilétét.

– Ezt nem egészen értem.

– Van önnek egy Hugo nevű fia?

– Igen, de ő odabent alszik… Kilenckor kell felébresztenem.

– Mikor látta őt utoljára?

– Tegnap este.

A nő felsóhajt, előveszi a szolgálati telefonját, röviden beszél egy ügyvéddel az éjszakai, bredängi akció során az ujjlenyomatvételkor készült fotókról.

– Megtudhatnám, mégis mi történt? – tudakolja Bernard, egyre erősödő félelemmel a szívében.

– Erre nem válaszolhatok, amíg nem…

– Megsérült?

A nő nem válaszol, csak áll csendben, a telefonnal a kezében, amíg az nem pittyen egyet. Akkor közönyös arccal megnyitja az üzenetet, és mutat egy fotót Bernardnak a kijelzőjén.

A férfi úgy érzi, mintha fejbe vágták volna. Kezével valami kapaszkodót keres, így sikerül levernie a csészét az oszlop tetejéről.

Az éles fényben látszik Hugo piszkos arca és riadt tekintete. Finom vonásait az anyjától örökölte, vállig érő haja azonban kócos. Orrából és az ajkából kivetették vele a karikákat, a fülbevalóját és a nyakláncát is elvették. A tetoválásai a képen úgy festenek, mintha mindkét karját szurokba mártotta volna.

Egy táblát tettek elé, amelyen nem szerepel a neve, sem a személyi száma. Csupán a magassága, a fotó száma, a körzetszám és a dátum.

– Igen, ő a fiam – feleli Bernard, és remegő jobb kezét a hasára szorítja. – Ezt nem értem… Biztos vagyok benne, hogy valami félreértés. Bizonyára sokszor hallották már ezt, de én… én…

– Van valaki a házban?

– Nem, nem hiszem.

– Tehát nem tudja?

– Azt hittem, Hugo a szobájában van, de ha nincs, akkor… csak én vagyok itthon – válaszolja végül Bernard.

– Rendben, köszönöm.

– De bemehetek megnézni – ajánlkozik a férfi.

– Maga csak várjon idekint, amíg a technikusaink megérkeznek! De ha fázik, be is szállhat az autónkba – mondja a rendőr.

– Nem fázom, de nem is tudok most ezzel foglalkozni. Ne haragudjanak, de muszáj megértenem, mi történik itt – szabadkozik Bernard némileg bizonytalanul.

– A technikusaink hamarosan megérkeznek, ők majd bekísérik, akkor felöltözhet, és kihozhatja, amire szüksége van, mielőtt a házat lezárjuk.

– Hívjak ügyvédet? Hugo még csak tizenhét éves, úgyhogy úgy vélem, jogom lenne tudni, miért vették őrizetbe a fiamat.

– Gyilkosság gyanújával – válaszolja a rendőr.

3

Joona gyors egymásutánban lead két lövést. A fegyver így duplán visszarúg, és úgy érzi, mintha a szívverése kiesett volna a ritmusából.

Látja, hogy mindkét lövedék egyenesen a célszemély homlokába fúródott, a kimeneti nyíláson át pedig kartondarabok repülnek szét.

Joona a fejét lehúzva fut, el a pozdorjalemez előtt, majd meglátja a következő körvonaltáblát egy narancssárga műanyag háló mögött, és fél térdre ereszkedve lő. A golyó a papírfigura törzsének közepébe talál, egyenesen a piros körbe.

Egy rozsdás konténer mellett az árnyékban nedves a föld. A kavicsok közt töltényhüvelyek csillognak.

Joona követi a felfestett pályát, megkerül két, homokkal töltött műanyag tartályt, a pisztolyát közben beteszi a tokjába, majd elvonszol egy nehéz bábut egy rendőrautó takarásába, azután megcélozza az utolsó körvonaltáblát, és el is találja a homlokán lévő piros háromszöget.

A napfényben még jó ideig kavarog a papírpor. Joona bebiztosítja, majd a tokjába helyezi a fegyverét.

Ki tudja, miért, de ekkor eszébe jut az apja, aki szintén rendőr volt, és szolgálat közben vesztette életét. Joona akkor még csupán tizenegy éves volt, ám az apja halálakor valami megtört benne, akár a prizmán a fény, és más szögből láttatta vele az életet. Alighanem ennek hatására lett belőle az, aki.

Egész felnőttkorát arra áldozta, hogy megpróbálja biztonságosabb hellyé tenni ezt a világot. Először a katonaságnál, majd a rendőrségnél szolgálva.

Bele sem gondolt, mit tesz vele ez a munka, hosszú éveken át egyre csak haladt előre.

Hátra sem kell néznie ahhoz, hogy tudja, végig a halál nyomait hagyta maga után: egy csatamezőt, amely felett egyre több varjú gyülekezik, hogy lecsaphassanak a hullákra.

Joona amúgy is azt hallotta, semmi értelme visszatekinteni, ám most, hogy egyedül van, egyre nehezebbé válik ezt elkerülni.

Arra gondol, hogy nem bírja már tovább a magányt. Sem a magánéletében, sem a munkában.

Már most is hiányzik neki Valeria és a lánya, Lumi.

És bár valahányszor megkérdezik tőle, azt feleli, ő szeret egyedül dolgozni, tudja, hogy valójában szüksége lenne rá, hogy mellette legyen valaki.

Örülne, ha Saga Bauer lenne az a valaki. Ők ketten tökéletesen kiegészítenék egymást.

Saga olyan neki, mintha a húga lenne. Zseniális elme, ugyanakkor bonyolult nő, akinek szintén szüksége van Joonára, ám ezt még önmagának sem ismerné be.

Túl büszke hozzá, túl önfejű.

Ahogy Joona is.

Amikor tudja, hogy igaza van, képtelen feladni és meghátrálni, nem számít, milyen árat fizet érte.

Joona lekeféli a ruháit, ellenőrzi a reakcióidejét, majd továbbmegy a következő pályára, ám ekkor megszólal a szolgálati telefonja.

Lisette Josephson ügyésznő keresi. Röviden beszélnek, Joona pedig közben a parkoló felé tart.

Öt perc múlva elindul a kocsijával az Országos Bevetési Egység sörentorpi létesítményéből. Amikor csak ideje engedi, oda jár dinamikus pisztolylövészetre.

Az ügyész elmondta neki, hogy az elmúlt éjjel úgy döntött, a Büntető Törvénykönyv huszonnegyedik fejezetének második bekezdése alapján előállít egy tizenhét éves fiatalembert, aki nem tudta igazolni a személyazonosságát.

A reggel folyamán sikerült azonosítani. A neve Hugo Sand, a lakhelye Hägerstenben van bejegyezve. Sem a rendőrségi, sem a gyámügyi nyilvántartásban nem szerepel, jelenleg azonban egy különös kegyetlenséggel elkövetett baltás gyilkosság gyanúsítottja.

A lakókocsiban talált áldozatot Josef Lindgrennek hívták. Harmincegy éves volt, tanárként dolgozott az angol iskolában, egy tumbai sorházban lakott a feleségével, Jasminnal, és óvodáskorú gyermekükkel.

Az ügyész arra kérte Joona Linnát, hogy csatlakozzon hozzá az első kihallgatáson, amelyen jelen lesz Hugo Sand, a nagykorú képviselője, valamint a védőügyvédje.

Joona Linna az Országos Bűnüldözési Osztály felügyelője Stockholmban. Szakterülete a sorozatgyilkosság, és több bonyolult gyilkossági ügyet oldott már meg, mint bárki más Észak-Európában. Mielőtt belépett a rendőrséghez, a fegyveres erők különleges operatív csapatának tagja volt, akit Rinus Advocaat hadnagy képzett ki Hollandiában extrém közelharcra és modern fegyverek használatára.

Az ablak nélküli kihallgatószobában álló, lakkozott fenyőasztal egyik oldalán ül a jogi képviselő, valamint a gyanúsított nagykorú képviselője, az apa, Bernard Sand.

Joona megjegyzi magának, hogy a férfi elég összeszedettnek látszik. Kihúzott derékkal ül, két kezét az ölében nyugtatja. Arca frissen borotvált, hátrafésült haja dús, benne őszes foltok, tekintete éber.

Velük szemben foglal helyet Joona és Lisette Josephson, az ügyésznő, aki szőke, felnyírt frizurát visel, alig észrevehető buldogharapása van, és szigorú tekintete. Mogyoróbarna bőrnadrág van rajta, és nugátszínű kasmírpulóver. Kabátja összehajtva a mellette lévő karfán pihen.

Joona már másodszor lapozza át a lakókocsiban készült törvényszéki fotókat, majd felegyenesedik, és elmélyülten tanulmányozni kezdi a hálószobában készült képet, ahol a gyanúsítottra rátaláltak.

A balta az ágyban hever, fényes pengéje a párnán, mintha lehajította volna a fiatalembert a padlóra, azután lefeküdt volna aludni.

Mindent véres láb- és kéznyomok borítanak, halvány foltok, még egész magasan is a falon, továbbá vércsíkok és egy nagyobb tócsa a linóleumon, egy levágott kar mellett.

A tócsában pedig egy váll szépen kivehető lenyomata.

Rövid kopogtatás hallatszik, majd egy fegyőr bevezeti Hugo Sandot a terembe, azután leül egy székre, az ajtó mellé.

Hugo pedig az apja és az ügyvédje közé ül le.

A zöld fegyencruha kiemeli a bőre beteges sápadtságát és a szeme alatti sötét karikákat.

Amikor az egyik hüvelykujját kezdi rágcsálni, apja óvatosan megfogja a kezét, és leteszi az asztalra.

A szokásos formaságokat követően az ügyész üdvözli az egybegyűlteket, azután ismerteti velük a fiatalkorúak esetében alkalmazandó államügyészi eljárást.

– Ez az oka, hogy vártunk a kihallgatással, amíg nem volt védőügyvéded, Hugo – magyarázza Lisette.

– Rendben – motyogja a fiú.

Amikor Hugo jogi képviselője vizet tölt a papírpoharaikba, és meglazítja kissé a nyakkendőjét, érződik arcszeszének illata.

– Kezdhetjük? – tudakolja Lisette, majd egy ideig az előtte heverő mappáját nézi, azután felpillant.

– Miután a rendőrség riasztást kapott a bredängi kempingbe történt betörés miatt, Hugo Sandot a helyszínre először kiérkező rendőrök fogták el hajnali negyed négykor – ismerteti a tényállást a nő. – A technikusok megtalálták az áldozat vérét Hugo testén… valamint Hugo ujjlenyomatait és egyéb nyomait a tetthelyen.

A képviselő közelebb hajol, és megköszörüli a torkát.

– Ügyfelem nem tagadja, hogy a lakókocsiban tartózkodott, amikor…

– Az ujjlenyomata megtalálható a gyilkos fegyveren – vág a szavába az ügyész.

– Várjanak! – szól közbe Hugo halkan. – Én nem tudom, mi történt. Arra ébredtem, hogy egy rendőr az orrom előtt a padlóba lőtt. De fogalmam sincs, mit kerestem ott.

– Ügyfelem orvosilag igazoltan alvajáró… és erről alapos dokumentáció is a rendelkezésünkre áll – folytatja a jogi képviselő, majd kinyitja a táskáját.

– Alvajáró? – kérdi Lisette égő arccal.

– Van egy listánk azokról a helyekről, ahol Hugo valaha felébredt… többek közt a metrón, egy ladikban a Mälaren tavon vagy épp egy thai masszázsszalonban…

– Joona, átvenné? – kéri Lisette enyhén remegő hangon.

– Mit csináltál tegnap este? – teszi fel a kérdést Joona, s közben a fiúra néz.

Hugo most a képviselőjéhez fordul, aki alig láthatóan bólint, majd a srác ismét Joonára néz.

– Semmit – feleli.

– Hétkor együtt vacsoráztunk – válaszolja Bernard.

– És utána?

– A szobámban voltam a barátnőmmel – magyarázza Hugo vállat vonva.

– Meddig maradt a barátnőd?

– Tizenegy körül ment el.

– És mikor feküdtél le?

– Nem emlékszem pontosan – feleli a fiú. – Zenét hallgattam, és talán éjféltájban aludtam el.

Azután meghúzza a zöld fegyencruha nyakát.

– Milyen gyakran szoktál alvajárni? – érdeklődik Joona.

– Átlagosan havonta egyszer… kivéve, amikor épp aktív szakaszban vagyok, mert olyankor szinte minden éjjel megtörténik.

– Ezek az aktív szakaszok milyen gyakorisággal ismétlődnek?

– Mostanság ritkábban, talán kétévente – válaszolja Hugo, és iszik egy kis vizet a pohárból.

Joona hallja, hogy Lisette valamit jegyzetel.

– És milyen hosszan tartanak ezek az aktív szakaszok?

– Többnyire úgy három hónapig… nem is tudom. Elég megterhelő ez mindenkinek a környezetemben – vallja be Hugo.

– Azt tudod, mi váltja ki ezeket az alvajárásokat? – tudakolja Joona.

– Ha az aktív szakaszokra gondol, nem találtunk rá egyértelmű okot – feleli az apa.

– RBD-m van… ami a REM-alvásszakasz alatti viselkedési zavart jelenti – világosítja fel a felügyelőt Hugo.

– Vagyis alvajárás közben álmodsz – állapítja meg Joona.

Hugo bólint, majd kisöpri a szeméből hosszú hajtincsét. Az alsó ajkából, az egyik orrcimpájából és a fülcimpájából kiszedett ékszerek helyét apró lyukak jelzik.

– Az orvosom szerint rémálmokat látok – mondja a fiú.

– Miért, mi történik bennük? – érdeklődik Joona, és az asztal felett odahajol hozzá.

– Nem tudom. Szinte semmire sem emlékszem belőlük… De olyankor félek, és általában menekülnöm kell, vagy elrejtőznöm.

– Ki ez a doktor?

– Lars Grind, az uppsalai Alváskutató Klinikáról – válaszolja Bernard.

Joona ismét Hugóra néz. A fiú sápadt, vézna, és az arca akár egy mesebeli hercegé, bár a szeme fáradt és karikás, az ajka pedig cserepes.

– Mondhatjuk, hogy amikor alvajársz, pont olyasmiket csinálsz, amiket egy éber személy tenne?

– Erre a kérdésre nem szeretnénk válaszolni – szólal meg a jogi képviselő.

– Nyugalom, meg tudom magyarázni, milyen érzés ez számomra, és mit jelent – veszi át a szót Hugo, majd Joonához fordul. – Például, amikor alvajárok, minden gond nélkül be tudom ütni a telefonom kódját, és felhívni bárkit, de amikor felveszik, állítólag teljesen összefüggéstelenül beszélek.

– Mikor kezdtél alvajárni? – faggatja Joona.

– Nem tudom, még kicsi voltam.

– Egész kiskorától, de csak hatéves korában kértünk először segítséget emiatt – jegyzi meg halkan Bernard.

– Miért?

– Mert Hugo akkor egy főútvonal kellős közepén tért magához, amikor egy kamion rádudált és satufékezett… Felkelt az ágyából, lement a lépcsőn, kinyitotta a bejárati ajtót, és csaknem két kilométert gyalogolt.

Hugo bocsánatkérőn mosolyog, ám rögtön elkomolyodik, amint Joona szemébe néz.

– Milyen gyakran ébredsz idegen helyeken? – tudakolja a felügyelő.

– Elég gyakran.

– Amikor felébredsz, tudod, hol vagy?

– Néha igen, néha nem.

– Jártál már azelőtt a bredängi kempingben? – kérdi Joona, és közben mereven bámul Hugo szemébe.

– Igen… Kiskoromban mindig belógtunk a barátaimmal. Néha csajokat is vittem oda, meg hasist szívtam ott…

– Ezt sosem említetted! – jegyzi meg Bernard.

– Szerinted miért? – motyogja Hugo.

– Úgy tudom, az alvajárók nyitott szemmel járnak. Te is? – kérdi Joona.

– Igen, ő is – feleli a fiú helyett Bernard.

– Emlékszel is valamire abból, amit látsz, Hugo?

– Nem.

– Vagyis nem tudod, te ölted-e meg azt a férfit a lakókocsiban? – tudakolja a felügyelő.

4

Apró hópelyhek kavarognak a szürkületben az aszfalt felett, végig a Göran Greider úton. Joonának az az érzése támad, mintha egy motorcsónakot vezetne lassan egy szürke csatornában.

Azon gondolkodik, hogy nem ritka jelenség, amikor az elkövetőt a gyilkosság helyszínén találják részegen vagy bedrogozva, és megbánja a tettét, vagy épp teljesen lefagy tőle, és képtelen elmenekülni. Hugo Sand azonban ott aludt a véres padlón, feje alatt egy levágott karral.

Joona elmegy az idegtudományok osztálya előtt, majd bekanyarodik az Igazságügyi Orvostani Intézet téglaépületénél, amelynek minden ablakában elemes adventi gyertyatartó világít. Narvál fehér Porschéja pár méterre áll egy bedőlt elektromos töltőoszloptól, körülötte egy törött piros hátsó lámpa szilánkjai.

Joona leparkol, kiszáll az autóból, és jól teleszívja a tüdejét friss levegővel.

Kissé aggódik Valeriáért, ezért megpróbálja felhívni, ám a hívást rögtön az üzenetrögzítő fogadja.

Valeria Brazíliába utazott, hogy az édesanyja gondját viselje. Apja halála nem érte ugyan váratlanul, anyja azonban hirtelen összezavarodott attól, hogy magára maradt.

Joona fellépdel a betonlépcsőn, majd bemegy a kék színű bejárati ajtón, ahol látja, hogy Lisette Josephson már ott ül a recepció melletti kanapén.

Az ügyészi hivatali kérelem után Joona támogatni szeretné őt. Az előzetes vizsgálat elsődleges célja az lesz, hogy amilyen gyorsan csak lehet, elegendő okot találjanak a vádemelésre Hugo Sand ellen.

Miután üdvözlik egymást, Joona helyet foglal a nővel szemben, aki sietve a telefonja órájára pillant, majd közli Joonával, hogy vannak friss információi.

– Érdeklődött a térfigyelő kamerák felől. De ezúttal semmi nem megy egyszerűen – jegyzi meg fáradtan. – A kemping tulajdonosának sikerült letörölnie az egész merevlemez tartalmát, amikor megpróbálta lementeni a filmet.

– Helyre lehet állítani?

– A technikusaink szerint nem.

– Hát jó.

A falakon rockzene szűrődik át tompán: dobok, basszus és ritmusgitár hangja.

– Kihallgattuk az áldozat feleségét, Jasmint, aki azt állítja, fogalma sincs, mit kereshetett Josef a lakókocsiban. Mindenesetre a számítógépe tele volt egy fórum sütijeivel, amelyen fizetős szexuális szolgáltatásokról beszélgettek. Egészen addig, amíg valaki nem ajánlotta neki, hogy töltse le a Tort, és nyergeljen át a darknetre.

– És ezzel ez a nyom ki is hűlt – jegyzi meg Joona.

– Leszámítva azt az aprócska tényt, hogy Hugo Sand is a Tort használja. Szóval nagyon is elképzelhető, hogy a kettő közt van összefüggés.

Lisette ekkor elővesz hatalmas táskájából egy nagyjából négyszáz oldalas papírköteget, és kiteszi az asztalra.

– Ezek itt Hugo sms-üzenetei, frissítései, a telefonhívásainak listája és a többi – magyarázza.

– És ezt mind el is olvasta?

– Persze – feleli a nő.

– És mit gondol ezek alapján? Kicsoda Hugo? – kérdi Joona.

– Egy olyan fiatalember, aki… képes jól kifejezni magát, de kissé öntelt és meglehetősen felelőtlen – válaszolja Lisette. – Az apjával él, és annak párjával, Agneta Nkomóval… Rövidebb, és többé-kevésbé befejezetlen szexuális kapcsolatai voltak több nővel is. Jelenleg épp egy Olga nevűvel, akivel közös utazást terveznek, és igyekeznek elegendő pénzt összegyűjteni rá. Hugo nem szerepel egyik nyilvántartásunkban sem. Némi droghasználat ugyan felmerül, de amúgy semmi komoly bűncselekmény, erőszak vagy szélsőséges cselekedet. A vérében benzodiazepin-nyomokat találtunk, ám messze nem annyit, amennyi indokolhatta volna, hogy elaludjon a tetthelyen.

– Mi lehetett az esetleges indíték?

– Ez nem teljesen világos, de hajlok rá, hogy valamiféle homofób gyűlölet-bűncselekmény lehet – válaszolja a nő. – Hugo találkozót beszélhetett meg az áldozattal, szexuális szolgáltatásokat kínálva neki, vagy egyszerűen csak azért, hogy kirabolja. A lakókocsiban találkoztak, és vagy a férfi közeledése váltotta ki, vagy spontán módon történt, hogy Hugo átkozottul feldühödött.

– Van bármilyen homofóbiára utaló jel? – tudakolja Joona, a dokumentumokra téve a kezét.

– Nem, de folytatjuk a keresést.

Ekkor Narvál új asszisztense, Chaya Abdouela lép oda hozzájuk, sietve üdvözli őket, és kezet fog Lisette-tel és Joonával.

Chaya arca keskeny és meglehetősen szigorú, fekete szemöldöke ívelt, szivárványhártyája világosbarna, ajkai teltek. Haját halványsárga hidzsáb fedi, és kigombolt orvosi köpenye alól kilátszik arannyal hímzett blúza és alacsony derekú farmernadrágja.

– A mester most fogadja önöket – közli a nő egy félmosollyal.

Azután megindulnak együtt, vissza a folyosón.

– Feltételezem, látott már korábban elhunytat – mondja Chaya Lisette-nek. – Mégis szeretném figyelmeztetni, hogy ez itt iszonyatos látvány lesz.

– Gyakrabban látok hullát, mint a saját gyerekeimet – vágja rá szárazon Lisette.

Chaya széthúzza a boncterem nehéz ajtajait. Odabent valószerűtlenül éles a fény, amely megcsillan a boncasztalon, a tálcákon, öblítőcsapokon és az eszközökön.

Narvál orvosi köpenyében már odabent várja őket a nagy terem kellős közepén állva. Orra keskeny, horgas, ajka vékony. A mennyezeti világítás, akár egy gyöngysor, úgy csillan meg pilótaszemüvegén.

Narvál a Karolinska Intézet professzora, és a világ legkiválóbb igazságügyi kórboncnoka.

A hosszú boncasztalon szép sorba rendezve nyugszanak Josef Lindgren földi maradványai, amelyeket gondosan beszámoztak, mielőtt lefényképezték és nyilvántartásba vették őket.

Joona és Lisette lassan odalép az asztalhoz, és alaposan szemügyre veszik a halottat.

Egy klasszikus, darabolós gyilkosság kaotikus változatát látják, amelynek során a fejet, a karokat és a lábakat eltávolították a törzstől, mielőtt azt odébb vitték volna.

Jelen esetben az áldozat megcsonkítása különös kegyetlenséggel történt, mivel annak megkezdésekor az illető még élt, vagyis maga a darabolás is a gyilkosság részét képezte.

Az elhunyt fél feje még ott a nyakán, a jobb karját a válla fölött metszették le, a balt pedig a könyöknél, és mindkét lábát is eltávolították.

– A jobb áttekinthetőség kedvéért a nagyobb testrészeket – mint láthatják – egyesével a helyükre tettük, a kisebbeket pedig igyekeztünk az anatómia szabályai szerint elrendezni – magyarázza Lisette-nek Chaya. – A jobb kézhez hozzáillesztettük még a mutatóujj hegyét is, és itt vannak a kivert fogak és az állkapocs hiányzó csontjai is…

Joona hallja, ahogy a nő hangja lassanként elhal, miközben ő igyekszik ellazulni és maximálisan összpontosítani, nehogy valami fontos részletet elszalasszon, miközben a holttesten tátongó hatalmas sebhelyeket figyeli.

Teljes pontossággal igyekszik elraktározni elméjében a karcsonk látványát, valamint a bordatörést, a kiálló nyakcsigolyát és a lemetszett comb cafatos széleit.

Az egyik levágott láb érintetlen, a lábfejre zoknit húztak, miközben a másikat öt nagyobb részre darabolták.

A szőkített hajú fej egy részén, a halántéknál ütésnyom látható. Az arc nagyobb része a tarkó mellett hever, a nyakizmok cafatjaival együtt.

Joona centiméterről centiméterre nézi át a vágott felületeket, a törött csontokat és horzsolásokat. Egy rövid vágás átlósan húzódik meg a has egyik oldalán, egy másik pedig a váll fölött.

– Feltételezem, kíváncsiak, hogyan vesztette életét az áldozat – szólal meg Narvál.

– Igen – bólint Lisette.

– Meg arra is, hogy melyik volt az első csapás, melyik a halálos, továbbá az erőszakos cselekmény lefolyására, a sérülések számára…

Joona minden véraláfutásnál elidőzik, ahogyan a halvány hullafoltoknál is a bőr alatt, ahol a test a padlóhoz ért.

– Van már valami elképzelése? – tudakolja Lisette Narválra nézve.

– Persze… de már megtanultam, hogy hagyjam előbb Joonát érvényesülni – feleli a férfi.

– Már megbocsásson, de tudja, hogy Joona kevesebbet tud az ügyről, mint én – értetlenkedik Lisette.

– Ez nem verseny… Joonának viszont remek meglátásai vannak – magyarázza Narvál, és feljebb tolja az orrán a szemüvegét.

– Jó, hát akkor csak tessék! – mosolyog kihívóan az ügyésznő Joonára mutatva.

– Nyilvánvaló, hogy az áldozat és az elkövető egymás szemébe néztek a gyilkosságot megelőzően – kezdi Joona.

– Biztos ebben? – kérdi a nő.

– Igen, mivel egymással szemben álltak.

– Ezt meg honnan tudja?

– Onnan, hogy az első ütés szemből érkezett – feleli Joona. – A tettes alighanem elrejtette a baltát, majd hirtelen meglódította, és a fokával az áldozat bal halántékát találta el. Jókora ütést mért rá, mire a férfi az oldalára zuhant, és meglehetősen zavart volt, amikor az elkövető lecsapta a padlón levő jobb lábát.

Lisette a fejét rázza.

– Képtelenség, hogy maga ezt látja – jelenti ki.

– A tetthelyen készült képekkel összevetve, amelyeket maga küldött át nekem, igenis látom – feleli Joona. – Legalább öt csapás szükségeltetik ahhoz, hogy a lábat a testről eltávolíthassa valaki, legalábbis ezt mondanám a padlón látott csontszilánkok és a vágási felületek szöge alapján. A vér ilyenkor teljes nyomással lövell ki az artériából… Ott láthatóak azok a halvány foltok a nagy hálószoba falán, egész magasan.

– Hát nem idegesítő ember? – súgja Chaya az ügyésznőnek.

– Valójában a csonkolás már önmagában is halálos – folytatja Joona. – Ám jelen esetben nem ez okozta közvetlenül az áldozat halálát, mivel az egész olyan gyorsan történt.

– Bravó! – suttogja Narvál.

– Az áldozat hátrafelé kúszva próbált menekülni és közben elállítani a kezével a vérzést – folytatja Joona. – Ekkor érte a következő csapás, a koponyáján, amely megölte. A többi sérülést már a darabolás okozta.

Pár másodpercig csend honol a teremben.

– Minek ide egy igazságügyi orvosprofesszor? – kérdi mosolyogva Narvál.

– Te tudod – feleli Joona.

– Oké… Először is emlékeztetnék mindenkit arra, hogy a boncolás még meg sem kezdődött, annyit mégis elmondhatok, hogy összesen nyolcvanhárom sérülés és további néhány karcolás látható a holttesten. Némelyik csonkoláshoz több csapásra is szükség volt – például a fej eltávolításához a törzstől. Az első ütés, amely a fejet érte, még nem végzett Josef Lindgrennel, ahogy Joona is megmondta, csak a következő, a csapás a balta élével, ám csupán további négy csapással sikerült a fej felső részét leválasztani a testről.

– Nem minden csapás hatolt át teljesen a testrészen… Mint például ez itt, a bal combon – mutatja Chaya.

– Hiányzik valamelyik testrész? – tudakolja Joona.

– Igen. Furcsa, de két fogat nem sikerült megtalálnunk – feleli Narvál a fejét vakarva.

– Az egész kemping területét lezárták, és holnap keresőkutyákkal vonulunk ki a helyszínre – mondja Lisette.

– Megfordítsuk a törzset? – érdeklődik Narvál.

– Igen, az jó lenne – válaszolja Joona.

Chaya és Narvál óvatosan felemeli a nehéz mellkast, majd hasra fordítják.

– Azt nem említették, mi a véleményük a halál beálltának időpontjáról – jegyzi meg Lisette.

– A testhőmérséklet és a hullafoltok alapján úgy vélem, csaknem egy órája hevert ott, mire az első rendőrök kiérkeztek.

– Vagyis úgy éjjel kettő körül halt meg – teszi hozzá Joona.

– Igen.

Ezután alaposan szemügyre veszik az áldozat szétvert hátát.

– Ki lehet az elkövető? – kérdi Lisette. – Hogyan írnák le őt?

– Nem feltétlenül bivalyerős, de azért jó kondiban van – feleli Narvál.

– Egy fiatalember is tehette?

– Igen.

– Álmában?

5

Hugo valami kellemetlen érzésre riad fel álmából. Éjszaka közepe van, és fogalma sincs róla, mi ébresztette fel. Csendben fekszik az ágyában, és figyel. A ház falain halk, ritmustalan kopogás hallatszik át, majd hirtelen abbamarad.

A fiú kinyitja a szemét, és felnéz a sötétben a mennyezeti lámpára, amely fehér, gömb alakú, és néhány vízszintesen elhelyezett vékony bambuszrúdra kifeszített rizspapírból készült.

Az utóbbi időben több brutális rablás is történt Stockholmtól délre. A rendőrség ezért figyelmeztetést adott ki. A gyanú szerint hivatásos bűnözők egy kis csoportjáról van szó, akik katonai kiképzésben is részesültek, és harcászati felszereléssel rendelkeznek. Éjszakánként behatolnak az emberek otthonába, hatalmas összegű banki átutalásokat nyúlnak le, és megcsonkított, megerőszakolt és halott családtagokat hagynak maguk után.

A közösségi médiában az a hír járja, hogy a parancsnokuk úgy néz ki, akár egy csontváz. Látták, amint egy ásóval üti agyon a foglyait, mielőtt rájuk gyújtja a házat.

A lassú koppantások újrakezdődnek, majd ismét megszűnnek.

Hugo elfordítja a fejét, és a lehúzott rolóra mered, amely olyan, akár egy szürke, hullámzó négyszög a sötétben. A kerti világítást felkapcsolták, és az orgonabokrok csupasz ágai mintha repedéseket formáznának a sima anyagon.

Hugo ismét behunyja fáradt szemét, kissé megnyugszik, de közben hallja, hogy odakint az utcán elhalad egy autó. Arra gondol, megnézi a telefonján, mennyi az idő, és azt is, hogy Olga küldött-e neki további fura képeket, de képtelen rá.

Egyszerűen csak szeretne visszaaludni, amikor valami hirtelen teljesen felébreszti. Kintről, a fagyos pázsitról halk léptek hangját hallja, majd egy ember árnyéka halad el a függöny mögött.

A következő pillanatban pedig ablakok törnek be a ház hátsó oldalán.

Tompa puffanások hallatszanak át a gerendákon, és valami recsegés az épület belsejéből, majd egy kis porfelhő libben le a lámpabúráról.

Hugóban szétárad az adrenalin, szinte jeges rémület vesz rajta erőt. Hangtalanul felkel az ágyból, majd lecsúszik a padlóra.

Egész testében remegni kezd, amikor valaki a bejárati ajtót feszegeti. Üvegcserép, faszilánkok és fémdarabkák hullanak a kövezetre.

A falakon keresztül tompán hallja, amint valaki röviden parancsot oszt, azután dübörgő bakancsok vágtatnak felfelé a lépcsőn.

Hugo a szobája ablakához lopakodik, óvatosan széthúzza a függönyt, és belebámul a kert sötétjébe.

Ki kell másznia, elmenekülni a házból, és kihívni a rendőrséget. Összevissza tapogatózik, ám az ablak kilincsét leszerelte valaki.

A férfiak agresszív kiáltásait hallja a plafonon át. Hatalmas csattanást hall, amikor az üveg vizeskancsó a földre zuhan.

Égett szag terjeng a házban.

Hugo megpróbálja puszta kézzel megragadni az ablakkeretet, és rángatja, ám az be van ragadva. Úgy tűnik, mintha a tokhoz csavarozták, és kívülről zárták volna be.

Odafentről automata fegyver ropogása hallatszik, két sorozat, három-három lövés, majd egy nő sikolyai.

Agneta az, ám olyan riadt a hangja, hogy alig lehet felismerni.

Hugo hallja, amint az apja azt kiáltja, „ne érjenek hozzá!”, mielőtt a gépkarabély újabb sorozatlövést ad le.

A fenti szoba padlóját beterítik az üvegcserepek. Agneta ismét felsikolt. A hangok alapján lerángatták az ágyból a padlóra, ahol nagyot puffant, majd elkezdték kifelé vonszolni.

A fiú hevesen dobogó szívvel lép oda az ablakhoz, és a tenyerével veri. Ekkor veszi észre, hogy az üveget valami ellenálló anyaggal vonták be. Egy vízszintes acéllamellákkal fedett apró nyílás alatt meglepő módon egy felragasztott táblát lát, amely a menekülési útvonalat írja le tűz esetén.

Sietős lépteket hall lefelé jönni a lépcsőn. Valaki pár szavas parancsokat osztogat, azután sorra rúgja be a folyosón levő ajtókat.

Hugo csendben visszalép az ágyhoz, és remegő kezével egy emberi alakot formál a párnából és a sárga takaróból.

Mindjárt itt lesznek!

Bebújik az ágy alá, a falhoz lapul, és lélegzet-visszafojtva vár, míg az ő ajtaját is betörik.

Már világos van, amikor felébred az ágy alatt. Rémülten állapítja meg, hol van. A tagjai sajognak, amikor kikúszik onnan, és feltápászkodik. A börtön sárga takarója össze van tekerve a priccsen. Leül az ágy szélére, és a két kezét bámulja. Az egyik kézfején a bütykök véraláfutástól feketék, és úgy festenek a bőre alatt, akár a nagy sötét felhők.

Tudja, hogy megint alvajárt, ám a rémálmából csupán apró töredékekre emlékszik.

A lövésekre és a sikolyokra az emeleten.

Tegnap délután volt a tárgyalás az előzetes letartóztatásba vételéről, ahol az ügyész a huszonharmadik paragrafusra hivatkozott, amely a fiatalkorú törvényszegőkre különleges kitételeket alkalmaz.

Amikor a kerületi bíróság közölte velük, hogy osztja az ügyész álláspontját, Hugo az apjára nézett. A szeme megtelt könnyel, és remegett az álla a visszafojtott érzelmektől.

Végül gyilkosság alapos gyanújával elrendelték Hugo előzetes letartóztatását, és a Kronoberg fegyházban helyezték el.

Mivel azonban még nem töltötte be a tizennyolcadik életévét, három hónapnál tovább nem tarthatják fogva, mielőtt vádat emelnek ellene.

A fiúnak ez az első éjszakája, amelyet szabadságvesztés alatt tölt, és máris egyre jobban pánikol.

Hugo a füle mögé simítja egy hajtincsét, és tekintetét végigfuttatja a szűk szobán, a falhoz rögzített priccsen, a polcon, a széken és a csorba szélű fenyő íróasztalon.

Vécé nincs ugyan, de a mosdóba is lehet vizelni.

Az ablakot öt erős, fehérre lakkozott acélrúd védi. A rácson túl látható egy poros fülke, majd egy újabb üveg.

A tetők felett még mindig sötét az ég.

Hugo érzi a saját izzadságszagát. A börtön zöld tréningnadrágját és zöld pólóját viseli.

Fehér papucsa még mindig ott hever a szürke pöttyös linóleumon. Ez az egész máris elviselhetetlen!

A szerkesztőségbe sem jutott el tegnap.

De úgysem számít, mondogatja magában. Nem lenne neki való állás, nem tudna elég összeszedett lenni a nagy utazás előtt.

Hugo hétéves volt, amikor a szülei elváltak. Claire sosem érezte jól magát Svédországban. Szintetikusopioid-függő lett, és végül hazaköltözött Québecbe. Eleinte még minden héten kereste Hugót, de aztán teltek-múltak az évek, és a levelek egyre ritkultak, míg végül már a fia születésnapjait is elfelejtette. Amikor Hugo apja találkozott Agnetával, Claire szinte teljesen beszüntette a gyerekkel a kapcsolattartást. Az utóbbi két évben egyetlenegyszer sem válaszolt a leveleire. Talán épp elvonón van, vagy megint elköltözött, és meg sem kapta őket.

Amikor Hugo kilenc hónappal ezelőtt találkozott Olgával, akkor kezdte felfogni, mennyire hiányzik neki az anyja.

Olgával végre beszélhetett Claire-ről. Akkor elárasztották az érzései, és megértette, mennyire befolyásolta az életét az anyja hiánya.

Olga ötlete volt, hogy a jövő nyáron utazzanak ki együtt Kanadába, és keressék meg őt.

– De fel kell készülnöd rá, hogy Claire talán még mindig függő, és mindenre, ami ezzel együtt jár – figyelmeztette Olga, majd rágyújtott egy szál cigarettára.

– Nem számítok boldog egymásra találásra. Egyszerűen csak muszáj találkoznom az anyámmal. Köszönök neki, a szemébe nézek, és… tudod, a fizikai rosszullét kerülget, ha arra gondolok, hogy már kezdtem teljesen elfelejteni őt – felelte Hugo.

Olgával négy hónappal ezelőtt nyitottak egy közös bankszámlát, amelyre félretettek pénzt az utazásra. Olga ugyan már majdnem háromszor annyit tett be, mint Hugo, de a fiú úgy tervezi, dolgozni fog a karácsonyi szünetben, és esetleg még az apjától is kér kölcsön.

Olga beszél franciául, és van jogosítványa is. Megígérte, hogy elkíséri Hugót, és segít neki a keresésben.

Hugo úgy képzeli, hogy az anyja magányosan él a szülei düledező házában, Le Grand-Village-ban a kutyájával, növényeket termeszt, és tyúkokat tart az udvaron.

Már évek óta tiszta, van egy rozsdás Ford pick-upja, és részmunkaidőben a Cap-Rouge-i óvodásokat gondozza.

Ő majd ott marad az anyjával, Olga pedig hazautazik. Egész nyáron vele lesz, és mielőtt még ő is visszatérne Svédországba, meghívja anyját egy jó étterembe, ahol fehér az abrosz, és a plafonon színes fények világítanak.

Szépen felöltöznek majd az alkalomra, és komótosan esznek. Az anyja azt mondja majd: „Bocsáss meg, kérlek, amiért egészen mostanáig nem tudtam az anyukád lenni.” Azután a desszertnél Hugo odaadja majd neki az ezüstérméjét.

Fogalma sincs, honnan van az az érme. Egyszer csak a kezében volt, amikor még gyerekként alvajárt, és az erdőben ébredt. Attól a naptól fogva amulettként viselte a nyakában egy vékony láncon, és úgy hitte, az majd megvédi őt.

Szokatlanul vékony érme, és kissé horpadt. Ezüstből van, és egy kutyát vagy farkast ábrázol, amelyet arabnak tűnő írásjelek vesznek körül.

Amikor elmondta Olgának az anyjával kapcsolatos fantáziálását, az belecsípett az arcába, akár egy gyerekébe, és buta kis cukorfalatnak nevezte.

Hugo felkel az ágyból, és végigsimít a haján. Fáj a gyomra, és reméli, hogy hamarosan érkezik a reggeli.

Valaki járkál a folyosón. Egy kocsi kerekei nyikorognak, a vastag falakon pedig áthallatszik egy férfi üvöltése.

Amikor Hugo meglátja az ajtó belső oldalán, valamint az ajtón levő nyílást lezáró acéllamellákon és a tűzvédelmi terv tábláján a vérfoltokat, rájön, hogy megpróbált álmában kijutni a cellából.

6

Agneta fél hétkor Bernard borotvájának hangjára ébred, ami a fürdőszoba csukott ajtaján át szűrődik be hozzá.

Eltart neki pár másodpercig, mire felfogja, hol van.

Miután a rendőrség alapos házkutatást akart végezni a lakásukban, ők ketten úgy döntöttek, megpróbálják kihozni a helyzetből a legjobbat, és beköltöztek a Grand Hotelbe.

A terv az volt, hogy Agneta végre kialussza magát, Bernard pedig beállítja az ébresztőóráját, korán hazamegy, és már ott fogadja a rendőrséget, ezzel is kimutatva szolgálatkészségét.

Agneta visszaalszik, és ezután már csupán a fogkrémillatra lesz figyelmes, amikor a férfi homlokon csókolja őt, mielőtt kilép a hotelszobából.

Nyolc órakor beengedi a személyzetet a reggelivel, kávét tölt magának, majd leül az ágyra, és rántottát eszik pirítóssal.

A túlparton, a kastély zöld rézteteje felett közben kitisztult az égbolt.

Agnetának csak két óra múlva kell odaérnie a lap szerkesztőségébe, a Telefonplanhoz. Iszik még egy kis kávét, és a tegnap esti vacsorára gondol.

Egy fekete, csillogó aranyszállal díszített, horgolt szoknyát viselt, és egy aranyszínű selyemblúzt, amely megfeszült a mellén, valamint egy alacsony sarkú arany szandált.

– Kegyelem, Aphrodité! – tréfálkozott vele Bernard, és kinyitotta neki a nehéz ajtót.

Agneta a férfi előtt ment végig a csendes szállodafolyosón, és közben túlzóan riszálta a fenekét.

– Térdre rogyok előtted! – kiáltotta utána a férfi, majd a mellényzsebébe csúsztatta a kulcskártyát.

A nő pedig csak ment tovább nevetve a liftek felé, majd megnyomta a hívógombot, és hallgatta a fémajtók mögül a gépezet surrogását.

Bernard pedig már vagy századszorra pillantott a telefonjára. Aggódott, és egész este próbálta elérni Hugót és a jogi képviselőjét is, de hiába.

Miután kiszálltak a liftből, beléptek az étterembe, ahol egy kis asztalhoz vezették őket a helyiség legtávolabbi részébe, és azonnal rendeltek két pohár pezsgőt.

Evés közben igyekeztek jól érezni magukat, és Bernard elmesélte Agnetának azt az esetet, amikor Salman Rushdie mellett kapott helyet egy apró repülőgépen, egy irodalmi fesztiválra tartva.

– Tudod, amúgy is félek a repüléstől, őt meg megfenyegették… Csak magamra tudtam gondolni, és teljesen kétségbeestem… De végül nagyon jól éreztük magunkat, és útközben összebarátkoztunk.

Agneta pedig nevetett, jóllehet, hallotta már ezt az anekdotát, és azt gondolta, Bernard bizonyára a buszbalesete óta fél a repüléstől is.

Amikor ugyanis először feküdtek le egymással, Agneta az ujjbegyével végigsimított a férfi mellszőrzetén, és kitapintotta alatta azt a heget. Utólag, amikor épp egy spanglit szívtak az ágyban, rákérdezett, hogy mi az. Bernard akkor mesélt neki a buszbalesetéről, amiről akkoriban sokat írtak az újságok, és ami hozzájárult ahhoz, hogy a buszokban is bevezessék a biztonsági öv kötelező használatát. És ezért vezet autót Bernard azóta is olyan lassan, hogy mindig feltorlódik mögötte a sor.

Agneta összeszedte az evőeszközöket, majd kortyolt egy kicsit a borból, azután előrehajolt, hogy mély levegőt vegyen.

Hugót is felhozta ismét, azt mondta, úgy érzi, a családi életük válságba került, azért is mérlegeli, hogy hazaköltözzön-e az anyjához.

– Csak épp arról van szó, hogy nem egészen értem… Mert amikor Hugo még kisebb volt, egész könnyű volt vele… De ahogy idősebb lett, kezdett egyre jobban eltávolodni tőlem… Most pedig már csak puszta dühöt érez irántam.

– Nem tudom, mi lelte – vallotta be Bernard. – Te mindent jól csináltál, sőt, még ennél is többet tettél, hiszen felajánlottad, hogy örökbe fogadnád őt.

– Szeretném is, de…

Elhallgatott, mert a felszolgáló közeledett az újabb fogással, ami marhaszegy volt korianderrel, gőzgombócban. Agneta megköszönte, majd megvárta, míg Bernard is megkapta a rendelését, a három, kapros lében főtt langusztát.

– Bármit megteszek, csak maradj velem – mondta komolyan a férfi.

– Ha valóban úgy érezném, hogy teszel valamit ezért, minden más lenne – magyarázta a nő. – De őrülten magányosnak érzem magam a kapcsolatunkban… és ez most már elég régóta tart.

– Hugo miatt? – kérdezte a férfi.

– Igen… Pontosabban inkább amiatt, ahogy kezeled őt – felelte a nő.

– Csak hát, te is tudod, milyen. Ha csak kicsit is kritizálom, mindjárt felveszi azt az arckifejezést. És ha továbbra sem hagyom abba, egyszerűen feláll, és távozik. Olyankor napokig színét sem látjuk.

– De hát ez egy kibaszott hatalmi játszma – súgta Agneta, amilyen halkan csak tudta.

– Mától jobb ember leszek – fogadkozott Bernard, és próbálta elcsípni a nő tekintetét.

– Ezt most te mondtad, vagy a rák tanult meg beszélni? – próbálta elütni a dolgot egy poénnal Agneta.

– Most komolyan. Meg fogom próbálni.

– Te már most is jó ember vagy – válaszolta a nő.

Azután lesütötte a szemét, és hirtelen belátta, mekkora melléfogás volt a részéről, amikor újévkor, csaknem egy évvel azelőtt azt mondta Hugónak, hogy szeretné örökbe fogadni. Bernard nagyon megörült ennek, és szorosan átölelte őt, Hugo arcára azonban kiült a jeges rémület, hátat fordított neki, majd szó nélkül odébbállt, és bezárkózott a szobájába.

Agneta valahol a szíve mélyén tudja, hogy ez az egész a saját hiúságáról szólt. Jobb anyja akart lenni Hugónak, mint Claire.

Nem is érti már, hogy lehetett annyira ostoba.

Azt gondolja, az egyik lehetséges oka annak, hogy úgy elsiette a dolgot, az, hogy ő akkora biztonságot és szeretetet kapott a saját nevelőanyjától. A vér szerinti anyja egy börtönvárosban halt meg a szenegáli Dakar mellett, amikor ő még csak hároméves volt.

– Bernard, talán kissé elhamarkodott volt, hogy azt mondtam, hazaköltözöm az anyámhoz, most, hogy Hugo körül így a feje tetejére állt a világ – sóhajtott fel Agneta. – Nem csak a te hibád, hogy így alakult. Én is sok mindent elrontottam…

– Ezzel most azt akarod mondani, hogy maradsz?

– Összetartunk, és igyekszünk támogatni egymást. Ez tűnik jelenleg az egyetlen értelmes megoldásnak.

– Köszönöm, ez igazán nagy megkönnyebbülés – felelte a férfi könnyektől csillogó szemmel.

Azután ették tovább az őzsültet párolt vöröskáposztával és zellerkrémmel, majd az egészet leöblítették egy grappával, végül felmentek a szobájukba.

Agneta most újratölti a kávéscsészéjét, a kistányérra tesz egy péksüteményt, azután visszaül az ágyba. Még épp csak megízleli a nyelvével a vaníliakrémet, amikor Bernard felhívja.

– Jó reggelt – szól bele a készülékbe Agneta.

– Felébresztettelek? – kérdi a férfi.

– Nem, épp reggelizem. Mi van Hugóval?

– Ez az egész piszkosul bürokratikus. Beszéltem az ügyvédjével, vagy mi a fene ő, aki találkozni akar délután az ügyésszel – magyarázza Bernard. – Persze, értem én, hogy komolyan kell venniük az ügyet, de azért előzetesbe tenni egy kiskorút, ilyet nem lehet csinálni… vagyis csak nagyon kivételes esetben.

– Te is ott leszel azon a találkozón?

– Meglátjuk. Jeleztem, hogy szeretném, de nem tudok semmit. Csak haza akarom hozni a fiamat, csinálni neki egy forró fürdőt, és sütni neki egy kis fasírtot – válaszolja Bernard.

– Hogy halad a házkutatás?

– Épp most végeztek. Elsősorban Hugo szobáját kutatták át, és magukkal vittek mindenféle elektronikus kütyüt, meg a te alsóneműid iránt is érdeklődtek, de az én kis üvegcsémet legalább nem bántották.

– Istenem, ez eszembe se jutott! Szerencséd, hogy fehér ember vagy.

– Ja, mint a madárfos!

Bernard ugyanis tart az íróasztalán egy üvegcsét, rajta egy címkén az egyik újság logója, belül pedig tömve van kannabisszal. Olykor, ha hosszú napja volt a munkában, és az többet követelt tőle, mint amennyit valójában bírt, sodort magának egy jointot, amit együtt szoktak elszívni a verandán, a vízpartot nézve.

7

Már órák óta sötét van, amikor Agneta autója legördül a meredek lehajtón, és megáll a ház előtti, porhóval borított parkolóban, majd a nő kiszáll belőle, és rádugja az autót a töltőkábelre.

Amint belép a bejárati ajtón, rögtön észreveszi, hogy valami nincs rendben. Bernard táskája a padlón hever, és az egész előszobát szétszórt jegyzetlapok terítik be, rajtuk cipőtalplenyomatok. A férfi télikabátja lehajítva a szekrény mellett, barna alkalmi cipőjét pedig a konyha előtt rúgta le.

Agneta felakasztja a kabátot, a cipőket az előszobaszőnyegre helyezi, majd összeszedi a papírlapokat, és magával viszi a férfi táskáját.

Bernard a mosogatónál áll, és vizet iszik. A csapból folyó víz eközben javában spriccel kifelé a kagylóból, miközben a férfi újabb és újabb pohárral tölt, és mindet felhajtja.

– Bernard! – szólítja meg a nő.

A férfi összerezzen, megfordul, és üres tekintettel bámul Agnetára, olyan különös arckifejezéssel, mintha elsőre nem is tudná hová tenni.

– Hogy érzed magad? – kérdi a nő, és a táskát a konyhapultra teszi.

– Szigorított őrizetben tartják – közli Bernard halkan.

– De hiszen azt mondtad…

– Tudom! – vág a szavába a férfi. – Próbálom kideríteni, milyen jogai vannak, és egyáltalán hogy működik ez az egész…

– Beszélned kell az ügyvéddel!

– Már megtettem. Ő hívott fel ezzel a hírrel.

Bernard hangja elcsuklik, majd megemeli a poharat, és iszik még. A jobb keze annyira reszket, hogy végigfolyik a víz az állán.

– Megértem, hogy ideges vagy – magyarázza Agneta, és végigsimít a férfi hátán. – De ki kell derítenünk, mivel jár ez. Hogy mit tehetünk, hogy hazahozhassuk Hugót, és mit csináljunk, ha tárgyalásra kerül a sor.

– Tudom, én is ezt gondolom, csak épp úgy érzem, ez az egész annyira elhibázott. Fogalmam sincs, hogy érzi magát, lehangolt-e, és hogy bántják-e odabent.

– Bernard, lélegezz mélyeket! – szól Agneta nyugtatóan. – Különben pánikrohamot kapsz.

A férfi ekkor odafordul felé, és kétségbeesetten néz rá.

– Nem találkozhatok vele – panaszolja, miközben könnyek gyűlnek a szemébe.

– Muszáj, hogy találkozhass a saját gyerekeddel! – hitetlenkedik Agneta.

– Ha szigorítottban van, nem lehet – feleli Bernard. – Sem látogatni, sem telefonon hívni. Egyedül a jogi képviselőjével találkozhat.

– Hallom, amit mondasz, de nem értem, azt hiszem.

– Ez kész őrület! – nyögi Bernard, majd az ajkára szorítja a kezét.

Agneta nagyot nyel, és visszafojtja a könnyeit, mivel nem érzi úgy, hogy joga lenne sírni.

– Gyere, üljünk le! – suttogja kicsivel később.

– Hogyan? – motyogja a férfi, visszatérve elmélyült gondolataiból.

– Na gyere!

– Bocsánat, csak annyira…

Bernard elhallgat, és követi Agnetát a konyhaasztalhoz. A nő kihúz két széket, és leülnek egymás mellé.

– Én tényleg azt hittem, rögtön elrendeződik az ügy – magyarázza a nő. – Hogy csak valami fatális tévedésről lehet szó.

– Tudom, de nem ez a helyzet. Úgy tűnik, az ügyész valóban azt hiszi, hogy ő a gyilkos – magyarázza Bernard.

– És te mit gondolsz? – tudakolja Agneta, kezét a férfiéra téve.

– Miről?

– A lakókocsiban történtekről.

– Miért, szerinted Hugo képes volna megölni egy embert? – kérdez vissza a férfi döbbenten.

– Nem ezt mondom, de…

– Az eljárás megindításakor láttunk képeket a tetthelyről. És ami ott történt, az iszonyatos.

– Bernard, te is tudod, hogy rengeteg gyilkosságot követnek el a világban, és minden gyilkosnak vannak szülei.

– Ne haragudj, ez igaz – feleli a férfi, és erősen megdörzsöli a homlokát. – De bíznom kell Hugóban. Ő pedig azt állítja, a lakókocsiban ébredt, amikor a rendőrök rányitottak. Fel sem fogta, mi történt, először azt hitte, itthon van.

– Persze hogy bízunk benne, nekünk ez a szerepünk a történetben, de azért naivnak sem szabad lennünk – válaszolja Agneta.

– Ami azt illeti, ha róla van szó, én elég naiv tudok lenni. Azt sem tudom, hol tölti az éjszakát, kikkel találkozik… Olykor kékre-zöldre verve tér haza, máskor egy új tetoválással, és van, amikor teljesen be van állva…

– A tizenhét éves kor nehéz időszak.

Azután rövid ideig hallgatnak. Bernard keze remeg az ölében. Agneta már nyitja a száját, hogy megkérdezze tőle, szerinte mit hisz az ügyész, amikor a férfi ismét beszélni kezd.

– Röviden beszéltem Larssal – magyarázza a férfi, és a telefonjára pillant. – Épp egy megbeszélésen ült, de majd visszahív.

– El akarod mesélni neki, mi történt?

– Ahogy te is említetted, lehet, hogy tárgyalásra kerül sor, akkor pedig szükségünk lesz Larsra, hiszen ő elképesztően nagy szaktekintély, és ő tudja a legtöbbet Hugo bajáról.

Hugo még csak hatéves volt, amikor első ízben vizsgálták ki az alvásklinikán. Bernard sok időt töltött azzal, hogy hozta-vitte őt Uppsalába. Amikor aztán kiderült, hogy Lars Grind mindössze egy kilométernyire lakik tőlük, Mälarhöjdenben, Hugo attól kezdve inkább vele együtt járt be a klinikára.

Bernard és Claire hamarosan összebarátkozott a férfival és annak akkori feleségével, Malvával. Olyan szoros volt ez a kapcsolat, hogy nyaralni is együtt jártak, és közösen ünnepelték meg a születésnapokat. A Claire-től való válás után Lars komoly támasza lett Bernardnak, és utána is összejártak, amin az sem változtatott, hogy Agneta megérkezett a családba.

– Kedvelem őt, te is tudod, de egy kicsit fura – magyarázza a nő. – Mindenkire úgy néz, mintha a kutatása alanya lenne. Még ránk is, amikor látogatóba jön, és hallevest eszünk.

– Hát a múltkor tényleg kicsit túlzásba vitte a kérdezősködést – hagyja rá Bernard.

– Például, hogy mit viselek alvás közben – mosolyodik el Agneta.

– Csak nagyon szenvedélyes ember, és kissé nehezére esik tartani a határokat, meg…

Bernard abbahagyja a mondandóját, amikor megcsörren a mobilja.

– Lars az – mondja sietve, és feláll, mielőtt beleszólna.

– De jó hallani a kedvenc íróm hangját! – mondja doktor Lars Grind, rekedtes hangján.

– Átjössz vacsorára karácsony másnapján?

– Osztriga lesz?

– Este nyolcra – mondja Bernard.

– Akkor már hétre ott leszek.

– Tudom.

– Apropó, jártál a kis házban mostanság? – tudakolja Grind.

– Már hosszú évek óta nem.

– Jó, akkor felejtsük is el, hagyjuk elmerülni ismét a tudatalattinkban!

Egy nyári estén, amikor mindketten besöröztek és rostélyost sütöttek odakint a mólón, Lars Grind csak úgy viccesen megemlítette, milyen jó szimata van az üzlethez. Még mielőtt jelentkezett volna az orvosi egyetemre, fogta az összes spórolt pénzét, és vásárolt egy ipari földterületet Enköping mellett, rajta egy lepukkant takarmánytárolóval. Ezen a területen aztán folyamatosan új és új tevékenységekbe kezdett: volt ott minigolfpálya, nevelt struccokat, akciós termékeket árusított ki, építtetett egy mászóparkot, működött rajta bolhapiac és autóparkoló.