„Magával ragadó könyv, a költészet, a szex és a romantika által teremtett szabad, új világ minden őrületével, vad szenvedélyével és radikális eszméivel. Wulf kiváló élet- és korrajza a német romantikusokról elegáns, tudományos alapossággal megírt, lebilincselő olvasmány.”

Simon Sebag Montefiore

„Igazán rendkívüli – szellemtörténet, csoportkép és a romantika elégiája. Akár egy díjnyertes regény!”

Andrew Roberts

„Csodálatos könyv: lenyűgöző téma, ámulatba ejtő mélység és hatás. A Lázadó szellemek a tudományosságot könnyedséggel ötvözi; összetett szellemtörténet – magával ragadó és világos stílus. Wulf kiváló prózája betekintést nyújt az első romantikusok életébe és gondolkodásába, feltárja a szabad akarat, az egyéni kreativitás és a szabadság lélegzetelállító lehetőségeit és óriási kockázatait.”

Robert Macfarlane

„A jénai csoport a 18. század végén filozófusok, művészek azon zseniális közössége volt, amelynek földrengésszerű kinyilatkoztatásai máig megrengetik a lábunk alatt a talajt. Kizárólag Andrea Wulf aprólékos, érzékeny és élesen megfigyelő prózája tudja azt a hatást kelteni, hogy úgy érezzük, mintha a kor nagy egyéniségei velünk egy szobában tartózkodnának, mintha közelről figyelnénk felismeréseiket, kicsapongásaikat és indulataikat. Wulf történetmesélése azonnal rabul ejt.”

Lauren Groff

„Wulf eleven elbeszélésmódja előadótermek és könyvtárak, konyhák és hálószobák, ifjonti ötletek és szenvedélyes hangok elképesztő polifóniája. A szerző eredeti levelek, naplók és levéltári dokumentumok felhasználásával mély barátságok, heves filozófiai viták, inspiráló vacsorák, csábító kocsikázások, árulások és szerelmi viszonyok világát tárja az olvasó elé. Izgalmas, meglepő olvasmány, elgondolkodtató és varázslatos, imádtam.”

Richard Holmes

„A Lázadó szellemek az eszmetörténet élettel teli műve. Wulf elbeszélése, ahogy a reklámok szokták mondani, mindent tud. Rendkívüli.

The New Yorker

„Fergeteges. Ez a könyv valóban magával ragad részletgazdag portréival, sodró elbeszélésével és szikrázó gondolataival. Wulf prózája tiszta és gördülékeny, öröm olvasni. Tudományosan tájékozott anélkül, hogy a szakzsargon mögé bújna.”

The Guardian

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Andrea Wulf:
Magnificent Rebels. The First Romantics
and the Invention of the Self

John Murray, London, 2022

Az eddig magyarul meg nem jelent verseket Elekes Dóra fordította

Első kiadás

Copyright © Andrea Wulf Ltd., 2022

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Makovecz Benjamin, 2023

Minden jog fenntartva

Borítóterv © John Murray Press

Borítóképek © Mary Evans Picture Library, Shutterstock

Előzék (Jéna térképe, 1750) © Matthäus Seutter/Städtische Museen Jena

Térképek © Peter Palm

Saskiának, az én anyahajómnak

Szereplők

Auguste Böhmer (1785–1800)

Caroline Böhmer-Schlegel-Schelling legidősebb lánya. 1796 és 1800 között Jénában élt anyjával és nevelőapjával, August Wilhelm Schlegellel.

Caroline Böhmer-Schlegel-Schelling (született Michaelis, 1763–1809)

Író, fordító, irodalomkritikus és a jénai kör múzsája. 1784 és 1788 között Franz Böhmer, 1796 és 1803 között August Wilhelm Schlegel, 1803 és 1809 között Friedrich Schelling felesége. 1796-tól 1803-ig Jénában élt.

Johann Gottlieb Fichte (1762–1814)

Filozófus. 1794-től Jénában élt, majd 1799 júliusában Berlinbe költözött. Felesége Johanne Fichte (született Rahn, 1755–1819).

Johann Wolfgang Goethe (1749–1832)

Költő, Károly Ágost szász-weimar-eisenachi herceg titkos tanácsosa. Weimarban élt, de rendszeresen ellátogatott Jénába, ahol gyakran heteket is eltöltött. Szeretője és későbbi felesége Christiane Vulpius (1765–1816); közös gyermekük August von Goethe (1789–1830).

Georg Wilhelm Friedrich Hegel (1770–1831)

Filozófus. 1801 elején csatlakozott barátjához, Friedrich Schellinghez Jénában, ahol aztán 1807-ig élt.

Alexander von Humboldt (1769–1859)

Természettudós és felfedező. 1794 és 1797 között gyakran látogatta Jénában élő bátyját, Wilhelm von Humboldtot.

Caroline von Humboldt (született Dacheröden, 1766–1829)

Wilhelm von Humboldt felesége. Férjével 1794 és 1797 között rövidebb-hosszabb megszakításokkal Jénában élt.

Wilhelm von Humboldt (1767–1835)

Alexander von Humboldt bátyja, nyelvész és porosz diplomata. 1794 és 1797 között rövidebb-hosszabb megszakításokkal Jénában élt. Felesége Caroline von Humboldt.

Novalis (1772–1801)

Friedrich von Hardenberg, költő, író és bányafelügyelő; a Novalis írói álnév. Családi birtokán, a Jénához közel fekvő Weißenfelsben élt; 1790–91-ben rendszeresen felkereste jénai barátait. Első menyasszonya Sophie von Kühn, a második Julie von Charpentier.

Friedrich Schelling (1775–1854)

Filozófus, 1798 és 1803 között Jénában élt és oktatott. Szerelmi viszonyt folytatott Caroline Schlegellel, majd 1803-ban feleségül vette.

Friedrich Schiller (1759–1805)

Költő és színműíró. 1789-től 1799-ig Jénában élt, majd 1799 decemberében Weimarba költözött. Felesége Charlotte Schiller (született Von Lengefeld, 1766–1826).

August Wilhelm Schlegel (1767–1845)

Friedrich Schlegel bátyja, író, költő, műfordító és irodalomkritikus, 1796 és 1801 között élt Jénában. Felesége Caroline Böhmer-Schlegel-Schelling.

Friedrich Schlegel (1772–1829)

August Wilhelm Schlegel öccse, író és irodalomkritikus. 1796 és 1797, majd 1799 és 1801 között élt Jénában. 1799-ben Berlinben beleszeretett a házasságban élő Dorothea Veit-Schlegelbe, akit 1804-ben feleségül vett.

Friedrich Schleiermacher (1768–1834)

Teológus és lelkész. Jénában soha nem járt, de rendszeres levelezést folytatott az ottaniakkal, és vallási nézetei jelentős befolyást gyakoroltak a csoport tagjaira. Friedrich Schlegel 1797-ben találkozott vele Berlinben, és nála is lakott.

Ludwig Tieck (1773–1853)

Író, költő és műfordító. Berlinben ismerkedett meg Friedrich Schlegellel. 1799 és 1800 között Jénában élt. Felesége Amalie Tieck.

Dorothea Veit-Schlegel (született Brendel Mendelssohn, 1764–1839)

Író és műfordító. 1783 és 1799 között Simon Veit felesége; éveken át szeretője volt Friedrich Schlegelnek, akihez 1804-ben feleségül ment. 1799 és 1802 között Jénában élt.

Önmagadra figyelj; fordítsd el tekinteted mindentől, ami körülvesz, és szemléld saját benső valódat. Ez az első dolog, amit a tanítványtól a bölcselet megkövetel. Nem beszélünk semmiről, ami rajtad kívül van, egyedül csak önmagadról.

Johann Gottlieb Fichte

Vajon honnan kölcsönzöm a fogalmaimat? Szükségképpen én… szükségképpen saját magamtól. Én magam vagyok az alapja a magam számára minden gondolatnak.

Novalis

A leghatározottabban állítom: boldogságom a szabadságom mértékével növekszik.

Caroline Schlegel-Schelling

Előszó

Egész életemben rosszul csináltam a dolgokat. Vagy talán nagyon is jól. Vagy talán csak nem úgy, ahogy szokás.

Okos, liberális szemléletű, szerető és tudós szüleim ellen lázadva nem mentem egyetemre, inkább vendéglőkben és bárokban vállaltam munkát – ami persze nem azt jelenti, hogy nem igyekeztem képezni magam. Olvastam. Leginkább szépirodalmi és filozófiai műveket. Világéletemben habzsoltam a könyveket, de nem szerettem volna, hogy egy egyetemi tanmenet írja elő, mit olvassak – ezt én magam akartam eldönteni. Tanultam festeni, végeztem dekoratőr-tanfolyamot, voltam tárlatvezető egy múzeumban, és színházi gyakornok is. A serdülőkori énközpontúság visszatetsző magabiztosságával a saját – nyilvánvalóan szűk – perspektívámból szemléltem a világot.

De hát mi rossz van abban, ha az ember egész nap olvas? Mi a rossz abban, hogy szüntelenül változott a véleményem? Miért ne táncoltam volna egész éjszaka? Könnyen lettem szerelmes, és könnyen tudtam kiábrándulni is. Huszonkét éves koromban született egy lányom. Akkor hirtelen rájöttem, hogy talán mégsem fogok egész életemben bárokban és éttermekben dolgozni. Beiratkoztam egy németországi egyetemre, ahol számomra az egyetlen élvezetes tantárgy a filozófia volt. Ezeken az órákon mintha egy örvény tárult volna fel előttem, amely belesodort a gondolkodás részegítő világába. Mintha felfedeztem volna a választ az élet nagy kérdéseire. Mi a rossz? Mit jelent az, hogy jónak lenni? Kik vagyunk? Miért élünk? Most, harminc évvel később már nemigen emlékszem arra, hogy miket is olvastam, de a professzoraimmal és a diáktársaimmal folytatott viták során megtanultam kérdezni és gondolkodni. Azt is kezdtem megérteni, hogy a történelem nem csinosan, gyöngyfüzérként sorakozó események és évszámok sorozata, hanem sokszorosan összefüggő, sűrű és bonyolult hálózat. Egyre inkább a múlt lencséjén keresztül láttam és vizsgáltam a jelent.

Immár komolyabban vettem az életet, de még mindig hoztam ötletszerű döntéseket. Szabadnak éreztem magam, és eltökéltem, hogy kézben tartom a sorsomat. Néhány döntésem talán nem volt eléggé átgondolt, de az én döntéseim voltak – legalábbis azt hittem… Ma már természetesen tudom: csakis azért viselkedhettem így, mert tudtam, hogy kiváltságos helyzetben vagyok; ha minden félresikerül, bármikor bekopogtathatok középosztálybeli szüleim ajtaján.

Végül is ők tanítottak arra, hogy kövessem az álmaimat. Ők maguk is így tettek, amikor az 1960-as években Németországból a Deutscher Entwicklungsdienst (a Békehadtest német megfelelője) alkalmazottjaiként elköltöztek Indiába. Az ő gyermekkoruk a második világháborús óvóhelyeken kezdődött, az enyém meg a forrongó Indiában. Amikor 1966-ban repülőre szálltak, egy biztonságos életet hagytak maguk mögött. Anyám titkárnő volt, apám egy vidéki bankfiókban dolgozott. Aztán két kisgyermekkel tértek haza, és elölről kezdtek mindent. A harmincas éveik elején jártak, és – a családjaikban elsőként – beiratkoztak egy egyetemre. Anyám tanítónő, apám pedig a béke- és konfliktuskutatás elismert tudósa lett.

Amikor a lányom hétesztendős lett, Angliába költöztünk. Hirtelen elhatározás volt. Otthagytam az egyetemet, eladtam mindenemet, és irány London. Egyedülálló anya voltam egy befejezetlen egyetemmel, egy bőröndre való könyvvel, jövedelem nélkül, és szemmel láthatóan kifogyhatatlan önbizalommal. Összeköltöztem egy barátommal (a legjobb fajta jóbaráttal), megpályáztam egy ösztöndíjat, belefogtam egy új mesterkurzusba, és ezt már végig is csináltam. Keményen dolgoztam. Kétségek gyötörtek. Szorongtam. Valahogy megvoltunk. Épphogy. De az élet tele volt szeretettel, melegséggel és boldogsággal. Lehet, hogy meggondolatlan voltam, de ugyanakkor mindig is összeszedett és céltudatos. A meggondolatlanságom nem kaotikus volt, hanem merész és életigenlő.

Angliában aztán rátaláltam a hangomra. A szó szoros értelmében. Egy olyan nyelvben találtam meg, amely nem születésemtől fogva volt az enyém. És akkor író lettem. Már idősebb voltam, de bölcsebb még nem. Bárki joggal kérdezhetné: biztos nem akadt jövedelmezőbb foglalkozás? Hát, akadt, de olyan nem, amit ennyire szerettem volna. Ezt a tevékenységet a legtöbbször nem is érzem munkának. Ez az, amit csinálni akarok. Az írás. Történeteket mesélek. Megpróbálom kitapintani, megérteni a múltat, hogy megtudjak valamit a jelenről. És szerencsés vagyok, hihetetlenül szerencsés. Mindez elsülhetett volna rettenetesen rosszul is. De hát jól sült el. Mostanáig abban a kiváltságban volt részem, hogy a saját életemet élhettem. De tisztában vagyok azzal is, hogy talán nem lesz ez mindig így.

Voltak idők, amikor a függetlenség iránti ádáz vágyam már önzésbe fordult. A lányom bizonyára nem örült annak, hogy olyan gyakran költözködünk. Mindazonáltal csodálatos ember lett belőle. És vele együtt én is felnőttem. Ez a kislány révbe vezetett engem, és a szabadságvágyamat valami nagyobb és fontosabb cél mellett horgonyozta le – hogy jó ember legyek. Neki köszönhetem, hogy megtaláltam az egyensúlyt a szellemi szabadság és a felelősségtudat között.

A mai világban lábujjhegyen kell végigtipegnünk a szabad akaratot az önzéstől, a függetlenséget a narcizmustól, a beleérző képességet az igazságosságtól elválasztó keskeny csapáson. Minden mögött két alapvető kérdés meredezik: Ki vagyok én mint egyén? És: Ki vagyok én egy csoport, egy társadalom tagjaként? Londonban élek, egy emberektől nyüzsgő, mocskos metropoliszban, ahol minden áldott reggel száz- és százezer ingázó tódul le a metró alagútjaiba, hogy eljusson oda, ahol dolgozik. Egymáshoz préselődve ebben az emberáradatban, egyazon fizikai téren osztoznak, ugyanakkor mindegyikük a saját, külön világában él. Bámulják apró, vibráló képernyőiket, e-maileket olvasnak, követik a közösségi médiában zajló eseményeket, játszanak vagy fényképeket nézegetnek. Olyan város ez, ahol a Big Ben vagy a Szent Pál-székesegyház előtt turisták tülekednek a legjobb helyekért, ahol a tökéletes szelfit elkészíthetik. De olyan város is, ahol az emberek életük kockáztatásával segítenek a késelések vagy terrortámadások sérültjein, és a szomszédok egymásnak is gondját viselik.

Társadalmi szerződést kötöttünk azokkal, akik az országot kormányozzák. Elfogadtuk a társadalmunk életének medret szabó törvényeket – még ha nem is véglegesen. Ezek a törvények minden pillanatban újratárgyalhatók és újrafogalmazhatók, hogy alkalmazkodjanak a változó körülményekhez. Vagy vannak olyan helyzetek, amikor én mint egyén, vagy mi mint társadalom tiltakozhatunk a törvények ellen, vagy akár meg is szeghetjük őket? A változások általában fokozatosan mennek végbe: megvitatják őket, szavaznak róluk, végül pedig elfogadják és szentesítik őket. És noha nemritkán előfordulnak kellemetlenségek, csalódások és igazságtalanságok, a törvények rendszere lényegi részét alkotja az állammal és egymással való demokratikus kapcsolatunknak. Megesik az is, hogy sokkal gyökeresebb vagy csak átmeneti jellegű a változás. Vegyük például a világjárvány időszakát, amikor egy magasabb jó érdekében millióan és millióan mondtunk le alapvető jogainkról és szabadságainkról. Hónapokon át nem találkoztunk a barátainkkal és a rokonainkkal, és drákói szigorúságú szabályokhoz tartottuk magunkat, mert szilárdan hittük, hogy erkölcsileg ez a helyes. És voltak olyanok is, akik nem így cselekedtek. Egyszerűen nem engedelmeskedtek a korlátozó intézkedéseknek, mert úgy vélték, hogy személyes szabadságuk mindennél fontosabb.

Felnőtt életem nagy részében azt próbáltam megérteni, hogy miért vagyunk azok, akik vagyunk. Ezért írtam a történelemről szóló könyveket. Korábbi könyveimben az emberiség és a természet kapcsolatát vizsgáltam, hogy megértsem, miért végzünk szépséges, kék bolygónkon ilyen rettenetes pusztítást. Ám felismertem, hogy nem elég szemlélni a természettel való kapcsolatunkat. Az első lépés, hogy mint egyént, saját magunkat vegyük szemügyre – mikor kezdtünk olyan önzővé válni, amilyenek a jelenben vagyunk? Mikor kezdtünk jogot formálni arra, hogy magunk irányítsuk az életünket? Mikor gondoltuk először azt, hogy jogunk van elvenni bármit, amit akarunk? És vajon honnan bukkant fel mindez a viselkedésünkben – az enyémben, a tiedben, a miénkben, mindannyiunkéban? Mikor tettük fel először a kérdést: hogyan lehetek szabad?

A Humboldt életéről szóló, A természet feltalálója című könyvemhez végzett kutatás során a Berlintől mintegy 250 kilométernyire délnyugatra fekvő német városban, Jénában találtam választ ezekre a kérdésekre. Itt történt, hogy a 18. század utolsó évtizedében Humboldt csatlakozott regényírók, költők, irodalomkritikusok, filozófusok, esszéisták, szerkesztők, műfordítók és színpadi szerzők kicsiny csoportjához, amelynek tagjai a francia forradalom hatásától megrészegülten az ént helyezték gondolkodásuk és világszemléletük középpontjába. Gondolataik Jénában találkoztak, ütköztek és ötvöződtek, s hatásuk földcsuszamlásszerű volt: elterjedtek a német államokban, szétáradtak külföldön, és utat találtak a mi gondolkodásunkba is.

A csoport az én szabadságát tételező eszme megszállottja volt abban az időben, amikor a világ országait egyeduralkodók irányították; olyan vezetők, akik alattvalóik életének számos mozzanatát, tevékenységét és vonatkozását tartották ellenőrzésük alatt. „Az ember a cél! – kiáltotta első jénai előadásán a filozófus Johann Gottlieb Fichte a pulpitusról. – Neki kell önmagát meghatároznia, s nem engedheti meg, hogy valami tőle idegen határozza meg őt.”1 Az énre és a személyes megtapasztalás értékére helyezett hangsúly a csoport gondolkodásának vezérmotívuma lett.

Abban a körülbelül tíz évben, amikor az 1790-es évtized derekától kezdve Jénában éltek, a Saale-parti kisváros a nyugati filozófia fókuszpontja volt – ez a voltaképpen szemvillanásnyi idő a modern kori gondolkodás formálódásának egyik legfontosabb évtizede. Ma Németország határain túl kevesen tudnak Jénáról, de ami abban a néhány évben történt, örökre velünk marad. Máig az ő fejükkel gondolkodunk, az ő belső szemükkel látunk, és őrizzük az ő érzelmeiket. Anélkül, hogy tudnánk róla, még ma is az ő világszemléletük adja létezésünk körvonalait.

Egyikük, Caroline Michaelis-Böhmer-Schlegel-Schelling atyja és három férje nevét viselte, de nem volt hajlandó megmaradni a korabeli társadalom által a nőknek felállított korlátok között. Ő áll a középpontjában ennek a lelkesítő történetnek.

1793. március 30-a volt. A hintó megtorpant. Porosz katonák vették körül, egy tiszt előrelépett, és felnyitotta az ajtót – egy jól öltözött asszony és egy gyermek ült odabent. A tiszt a nevüket kérdezte, kérte a papírjaikat, és tudakolta, hogy honnan jöttek. „Mainzból? Böhmer?” – dünnyögte, ahogy széthajtogatta a lapokat, és ezzel az asszony sorsa meg is pecsételődött. A poroszok már hallottak az ifjú özvegy Caroline Böhmerről és a Mainzt megszálló francia forradalmárokkal ápolt kapcsolatáról.

Caroline a kérdezősködéstől és vádaskodástól felbőszülve nem volt hajlandó az együttműködésre, és – amint a barátai később elbeszélték – olyan indulatosan viselkedett, hogy őrizetbe vették, és Frankfurtba kísérték. Egész úton kiabált és sikoltozott. A kihallgatása során gúnyosan odabökte a válaszait gondosan feljegyző tisztnek: „Amilyen szép tömören fogalmaz meg mindent, remek szerkesztő válhatna belőle.”

Ezzel végképp eljátszotta minden esélyét. A poggyászát lefoglalták, őt magát pedig franciaszimpatizánsnak minősítették, és tárgyalás nélkül bebörtönözték. Königstein régi erődjében tartották fogva, vagy 15 kilométernyire északnyugatra Frankfurttól, és Mainztól 32 kilométernyire északkeletre. 1793. április 8-án, kilenc nappal a letartóztatása után őt és a kislányát, Augustét láncokban és bilincsekben terelt német forradalmárokkal együtt, jól őrzött szekéren vitték ki Frankfurtból. A lakosok záptojással, rothadt almával és kövekkel hajigálták meg őket. A férfiak még rosszabbul jártak, nekik gyalog kellett vonulniuk, és útközben véresre verték őket a feldühödött emberek.

Pár óra múlva Caroline megpillantotta a Königstein romjai fölé tornyosuló erődöt. A várost a poroszok teljesen szétlőtték, mire végül sikerült kiűzniük a franciákat. A foglyokat egy boltíves kapun át beterelték a homályos belső udvarba. Ijesztő hely volt, a legkevésbé sem gyermekeknek való látvány. A hideg kőfalakat soha nem érte napfény, és a várakozók hallhatták, amint a folyosókon visszhangzik a nehéz vaszárak csapódása meg az őrök csizmás lépteinek csattogása. Olykor, valahonnan az erődítmény mélyéről elhaló nyögés ütötte meg a fülüket. Carolinét és a kis Augustét néhány asszonnyal együtt végül bekísérték egy mocskos és sötét helyiségbe, melynek összes berendezése koszos szalmazsákokból, néhány durván ácsolt fapadból, meg egy zavaros vízzel teli kádból állt. A levegő dohos volt, a falak nyirkosak. A következő napokban és hetekben csak krumplit kaptak, amit a puszta kezükkel kellett megenniük, és ha inni akartak, bádogbögrékkel meríthettek a kádból. Mindannyian eltetvesedtek; az élősködők csak úgy nyüzsögtek a hajukban és a ruhájukban.

A börtönélet elképzelhetetlen mértékben különbözött mindattól, amihez Caroline hozzászokott. Atyja közmegbecsülésnek örvendő orientalista és teológusprofesszor volt a Göttingeni Egyetemen; egyformán ismert roppant tudásáról és nyers tréfáiról. A család a városközpontban élt egy hatalmas és elegáns házban, ahol olyan vendégek fordultak meg, mint Goethe, a legendás német költő, és Benjamin Franklin, az amerikai forradalmár, valamint szép számmal diákok is, akik a földszinti nagyteremben hallgatták a professzor úr előadásait.

Caroline addigi élete a könyvek, a szellemes társalgás és a tudás világában folyt. Rendelkezésére állt az egyetem könyvtára, alapos és sokirányú oktatásáról magántanítók gondoskodtak. Könnyen tanult, több nyelven beszélt folyékonyan, és helyesírása ugyanolyan kifogástalan volt, mint bármelyik tanult férfiúé. Magabiztos volt, bátor, és egyesek szerint kissé vad – 15 éves korában egyszer kijelentette: „Soha nem hízelgek, kimondom, amit gondolok és érzek.” Apró termetű, karcsú lány volt, kék szemében izzott a kíváncsiság, barna haja dús csigákban hullámzott. Szép volt, bár a bőrén nyomot hagyott a himlő, és enyhén kancsított is. Elegánsan öltözködött, sok rajongója volt, és önbizalomban sem szenvedett hiányt. Nem sok minden akadt, amitől megijedt volna.

Kislányával 1793. március 30-án próbálta elhagyni Mainzt, amikor közel 50 ezer porosz és osztrák katona vonult fel, hogy visszafoglalja a várost a francia forradalmi hadseregtől. Caroline ekkor már valamivel több mint egy éve élt Mainzban; ott volt, amikor az előző év októberében megérkeztek a franciák, és a német forradalmárok már a következő napon megalapították a Szabadság és Egyenlőség Híveinek Társaságát. Az uralkodó választófejedelem, a rémült arisztokraták, papok és köztisztviselők elmenekültek a városból, a lakosság nagy része azonban ünnepelte a bevonuló franciákat, és mélyen egyetértett demokratikus elveikkel. Az emberek kalapjukra tűzték a forradalmat jelképező piros-kék-fehér kokárdát, és a Vivre libre ou mourir! – Szabadon élni vagy meghalni! – jelszót kiáltozva vonultak végig az utcákon.

Sok más német liberálishoz hasonlóan a huszonkilenc éves Caroline Böhmer is éltette a francia forradalmat és a franciákat. Négy évvel korábban, 1789 júliusában olvasott arról, hogy a Bastille ostroma eltörölte a feudalizmust Franciaországban, és hogy az Emberi és polgári jogok nyilatkozata kimondta minden ember egyenlőségét. Ezrek vonultak a versailles-i kastély felé, a rémült francia király feleségével együtt elmenekült – mesélte Caroline a húgának a dicsőséges eseményekről. „A gazdagok álljanak félre, és a szegények uralkodjanak a világon” – jelentette ki.

Szabadság, egyenlőség, testvériség – a forradalom jelszavai új világ ígéretét jelentették. Az után, hogy évszázadokon át zsarnokok uralkodtak, akik a keveseket halmozták el kegyeikkel, míg a többség nélkülözött és éhezett, a francia nép megteremtette a köztársaságot, és kivégezte az addigi uralkodót. A kiváltságos kevesek helyett most a francia nép uralkodott. A feltárulkozó lehetőségek lázba hozták Carolinét. „Végül is roppant izgalmas időket élünk” – írta nem sokkal az után, hogy megérkezett Mainzba. Alig várta, hogy majdani unokáinak elmesélhesse: szemtanúja lehetett minden idők legnagyobb földindulásának. A végbement változás vérpezsdítő volt, szédítő és lelkesítő. „Ki tudja, mikor végzem golyóval a fejemben” – mondta egyszer, de a világért sem mulasztotta volna el az események egyetlen mozzanatát, pillanatát.

A Mainzban töltött év alatt Caroline sokat volt együtt régi göttingeni barátjával, Georg Forsterrel, a német forradalmárok egyik vezetőjével és rettenthetetlen felfedezővel, aki az 1770-es évek elején részt vett Cook kapitány második föld körüli expedíciójában. Caroline nap mint nap átsétált az otthonától alig ötpercnyire lévő Forster-házba, ahol esténként összegyűltek a forradalom mainzi hívei, hogy egy csésze tea mellett meghallgassák a Franciaországból érkező híreket, és szövögessék egy Mainzi Köztársaság létrehozásának tervét.

Carolinét – aki az események fősodrában találta magát, hevült izgalommal beszélgetett a forradalomról és általában politikai kérdésekről baráttal és idegennel, és olvasta a legfrissebb újságokat – teljesen magával ragadta a történelmi földindulás. Mainzban volt, amikor a Szabadság fáját elültették, és mindenki tánccal és énekkel ünnepelt egész éjszaka. Eljárt a franciák által szervezett estélyekre és vacsorákra – és hamarosan lábra kaptak a pletykák a személye körül. Egyesek hírbe hozták a Mainzt megszálló francia erők parancsnokával, Custine tábornokkal, akivel többször is együtt ebédelt. Mások Georg Forsterrel folytatott románcra gyanakodtak. Az sem javított a helyzeten, hogy Caroline kissé kacér természetű volt, és nem titkolta, hogy „a francia férfiakat csinosabbnak tartja”, mint a németeket.

1793 márciusának közepén, hat hónappal a franciák megérkezése után a német forradalmárok – német földön elsőként – kikiáltották a Mainzi Köztársaságot, amely azonban csaknem ugyanilyen gyorsan véget is ért; két héttel később felvonult a porosz hadsereg, hogy visszavegye a várost a franciáktól. Caroline úgy vélte, bölcsebb, ha távozik, de a poroszok Mainztól alig tizenhat kilométerre letartóztatták.

Königsteini bebörtönzése a legrosszabb időben érkezett. Ő és Auguste kibírták volna a hideget, az éhezést és azt, hogy egyetlen matracon kell osztozniuk, ám Caroline ott, a börtönben jött rá, hogy állapotos. Ami pedig még ennél is rosszabb volt: a terhesség február elején, Mainz francia megszállásának hónapjaiban, egy bálon létrejött szenvedélyes találkozás eredménye volt. Az apát, egy tizennyolc esztendős francia tisztet Caroline mindössze egyszer látta. Abban a korban, amikor egy hozzá hasonló társadalmi státuszban lévő nőt már akkor is elítéltek, ha kettesben tartózkodott egy szobában egy férfival, a viselkedését egyenesen botrányosnak tekintették.

A helyzet – özvegyen, egyedül a kislányával, egy francia katonától terhesen sínylődni a poroszok börtönében azzal a váddal, hogy lepaktált az ellenséggel – még a rettenthetetlen Carolinét is megrémítette. Még három-négy hónap, amíg az állapota tagadhatatlanul nyilvánvalóvá válik, ha pedig kiderül a dolog, örökre oda a becsülete, talán még Augustét is elveszik tőle a hatóságok.

Ahogy a hasa egyre határozottabban domborodott, szorosabbra húzta a fűzőjét, és leveleket írt jó politikai kapcsolatokat ápoló barátainak és ismerőseinek: egy idősebb udvarlójának, akinek a porosz udvarnál voltak barátai, és egy ifjú írónak, August Wilhelm Schlegelnek, aki még a göttingeni időkben volt lelkes csodálója. A poroszok azonban könyörtelenek maradtak. Ország-világ tudott arról, hogy Caroline rendszeresen együtt ebédelt Custine tábornokkal, és az sem javított a helyzeten, hogy a kis Auguste harsányan énekelgette a Marseillaise-t, és átszellemülten kiáltozta: „Vive la nation!” Caroline elkeseredése napról napra nőtt. „Életveszélyes sokáig itt maradnom a börtönben – írta legrégibb barátnője férjének, és kétségbeesetten kérve a segítségét, felfedte előtte az igazságot. – De ne beszéljen róla senkinek.”

Április elején fogták el, és június derekán még mindig Königsteinben volt, amikor az évszakhoz képest szokatlanul hideg, viharos időben a környékbeli szőlők termése mind elfagyott. Anya és kislánya a nyirkos börtöncellában kínlódva próbált valamicske meleget tartani. Auguste jobban bírta, mint Caroline, aki szenvedett a reggeli rosszullétektől, és az ínye is begyulladt. Nehezen viselte a mozgáshiányt és az áporodott levegőt, állandó fejfájás gyötörte, és erősen köhögött. Egyre jobban rettegett. Még itt, a frontvonaltól vagy 35 kilométernyire is hallani lehetett a Mainzt ostromló poroszok és a védekező franciák ágyúinak dörgését. Az erődbe százával hozták az újabb és újabb foglyokat, akiket a poroszok úgy összevertek, hogy sokan közülük belehaltak sérüléseikbe.

Ám Caroline a legjobban mind előrehaladottabb terhessége miatt nyugtalankodott. Csak írta és írta a leveleket, amelyekben egyre nekikeseredettebben fejtegette, „mily igen sürgető szükség van arra, hogy mihamarabb kiszabaduljon” –, és meg kellett tapasztalnia, hogy a barátai sorra-rendre hátat fordítanak neki. Közben régi göttingeni csodálója, August Wilhelm Schlegel mindent elkövetett az érdekében; leveleket írt mindenkinek, akinek módjában állhatott, hogy tegyen valamit. Ő egyetlen pillanatra sem ingott meg; sem akkor, amikor Caroline bevallotta neki, hogy állapotos, sem pedig akkor, amikor tudomást szerzett az asszony állítólagos viszonyáról Custine tábornokkal. Caroline azt kérte tőle, hogy ha nem tudja kihozni a börtönből, juttasson el hozzá mérget, amivel eldobhatja magától az életet. Augustének is sokkal jobb árván, mint egy becsületét elvesztett anya mellett felnőnie.

Néhány hónapnyi raboskodás után, 1793 júliusában Carolinét szabadon bocsátották; eredményesnek bizonyultak öccse erőfeszítései, akinek sikerült kieszközölnie régi jó barátjának, a porosz király szeretőjének közbenjárását. Novemberben Caroline titokban kisfiúnak adott életet. A következő két évben keresztül-kasul utazgatott Németországban, ám mindenütt utolérték a rosszindulatú pletykák, és az emberek úgy bántak vele, mint egy számkivetettel. Már-már úgy érezte, hogy az élete végleg zátonyra futott, amikor August Wilhelm Schlegel a segítségére sietett: 1796-ban összeházasodtak, és Jénába költöztek, ahol Caroline a világ átformálására törekvő ifjú férfiak és nők társaságának szíve és középpontja lett. Múzsa volt és kritikus, aki pártolja és segíti irodalmi munkásságukat, otthona pedig az a színhely, ahol rendszeresen találkoztak, hogy együtt gondolkodjanak, beszélgessenek, nevessenek és írjanak.

A húszas-harmincas éveiket taposó, lázadó szellemű ifjak káprázatos kis társaságában ott volt a halállal és sötétséggel játszadozó titokzatos költő, Novalis; a rideg és karcos filozófus, Johann Gottlieb Fichte, aki az ént helyezte elmélkedéseinek középpontjába, és a sziporkázó Schlegel fivérek, Friedrich és August Wilhelm. Mindketten írók és kritikusok; egyikük indulatos és lobbanékony, a másik békés, nyugodt természetű. Ott volt az író Dorothea Veit, akinek a nála sokkalta fiatalabb Friedrich Schlegellel folytatott románca megbotránkoztatta a berlini előkelőségeket. Ugyancsak Jénában élt Friedrich Schelling, a szeszélyes természetű filozófus, akit az egyén és a természet kapcsolata foglalkoztatott. Ott volt még a legforradalmibb német színműíró, Friedrich Schiller, aki mágnesként vonzotta a fiatalokat, de egyben meg is osztotta őket.

Lazán kapcsolódott a társasághoz Georg Wilhelm Friedrich Hegel, a történelem egyik legnagyobb hatású filozófusa, és egy másik testvérpár, Wilhelm és Alexander von Humboldt – előbbi rendkívüli tehetségű nyelvész, utóbbi rettenthetetlen és látomásos természettudós és felfedező. A káprázatos elmék e forgatagának középpontjában pedig, mint valamiféle komoly és jóindulatú keresztapa, Németország legünnepeltebb költője, a többieknél valamivel idősebb és jóval ismertebb Johann Wolfgang Goethe állt. Gyakran vállalta a közvetítő szerepét, de mindig lelkesen fogadta a többiek új és radikális gondolatait, ők pedig bámulattal és rajongással vették körül, egyenesen istenítették.

Mindannyiuk élete megérdemelne egy-egy könyvet, de egyéni történeteiknél jóval fontosabb és rendkívülibb az a tény, hogy egy helyen és egy időben éltek, és hogy egymásra találtak. Ezért nevezem őket így: „a jénai iskola”.

A világ, amelyben születtek és éltek, alig elképzelhető mértékben különbözött attól, amilyennek ma ismerjük. Európát egyeduralkodók irányították, akik meghatározták alattvalóik életének szinte minden mozzanatát. A francia király versailles-i kastélyának arannyal meg tükrökkel borított termei és káprázatos kertjei mindenekfölötti hatalmat sugároztak, miközben az ország lakosságának jelentős része mérhetetlen szegénységben élt. Ahogy a gondosan ápolt növények, cserjék és díszfák sorakoztak művészi, de szigorú rendezettségben, úgy szabott medret a francia emberek életének a születésük és a király akarata. Semmi sem térhetett el a neki megszabott helytől; mindent az isteni jog határozott meg és irányított. És mialatt a királyné, Marie Antoinette parfümtől illatozó birkákkal körülvéve pásztorlánykát játszott, az egész országban éheztek a parasztok és a munkásemberek.

Keletebbre, Oroszországban Nagy Katalin cárnő, aki felvilágosult uralkodónak tekintette és láttatta magát, sokat tett országa modernizálásáért, de a hatalmat zsarnoki módszerekkel gyakorolta. Oroszországban – ahogy a keleti német területeken is – még elevenen élt a feudalizmus középkori társadalmi rendszere, amelyben uraik kényének-kedvének kiszolgáltatottan éltek a röghöz kötött jobbágyok. Az adók, tizedek és más pénzbeni vagy természetbeni terhek gyakran olyan magasak voltak, hogy a maradék már a puszta megélhetésre sem volt elegendő.

A filozófusok gondolatait egész Európában cenzúrázták, az írókat olykor eltiltották az írástól, az egyetemi tanárok elveszíthették az állásukat, ha túlságosan szókimondóak voltak, színpadi szerzők kerülhettek börtönbe helyénvalótlannak vagy veszélyesnek ítélt darabok miatt. Egyes uralkodók kijelölhették alattvalóik örököseit vagy megszabhatták a foglalkozásukat, mások száműzhették vagy munkára kényszeríthették őket, esetleg megtilthatták nekik a költözködést. Nagy Frigyes felvilágosult királynak tartotta magát, de még a porosz arisztokrata férfiak is csak különleges engedély birtokában vehettek feleségül iparos- vagy parasztcsaládból származó leányokat. Voltak uralkodók, akik zsoldosnak adhatták el alattvalóikat más országok szolgálatára, mások egész hadseregeket adtak bérbe, hogy így fedezzék saját kiadásaikat. A jénaiak ifjúkorának világa a zsarnokság, az egyenlőtlenség és a teljes ellenőrzés világa volt.

Aztán 1789-ben kitört a francia forradalom – olyan korszakos, eget-földet megrengető esemény, aminek hatása Európa legtávolabbi csücskébe is elért. A forradalmárok kinyilvánították, hogy minden ember egyenlő, és ezzel egy új, az emelkedett eszmék és a szabadság erején alapuló társadalmi rend lehetőségét mutatták fel. „Olyan dolgok válnak valósággá – írta 1794-ben Novalis –, amelyek tíz évvel ezelőtt még hagymázas filozofálásnak tűntek.”

A francia forradalom megmutatta, hogy a gondolatok erősebbek lehetnek a királyoknál és királynőknél. „Hinnünk kell a szavak erejében” – jelentette ki Friedrich Schlegel, és a kezében szablya lett a toll. A csoport tagjait lázba hozta a forradalom. A Franciaországból érkező hírektől fellelkesült Caroline, aki tanúja volt a rövid életű Mainzi Köztársaság születésének, hitte, hogy „az írók uralkodnak a világ fölött”. A Tübingenben diákoskodó Schelling és Hegel lelkesen énekelte a Marseillaise-t, a filozófus Fichte pedig röpiratot fogalmazott, amelyben kijelentette: „Megítélésem szerint a francia forradalom az egész emberiség számára jelentőséggel bír.”

Új filozófiájának középpontjába Fichte az ént – Ich – helyezte, és a legizgalmasabb, a francia forradalom lángjaiban fogant eszmével: szabad akarattal ruházta fel. Ez a gondolat nemcsak az én felszabadítását, de az állam zsarnoksága elleni lázadást is jelentette, és a béklyóitól megszabadult én radikálisan új ideája egy másfajta élet lehetőségét idézte meg. „Az ember az kell legyen, ami – mondta Fichte Jénában a tanítványainak –, mégpedig pusztán csak azért, mert van.”2 Mindannyian hittek – állította Schelling – „egy filozófia által elindított forradalomban”.

A filozófusok és gondolkodók évszázadokon át azt állították, hogy a világot egy isteni kéz igazgatja, és a Teremtő abszolút igazságai uralkodnak fölötte. Az emberek megismerhetik és megérthetik ezeket az abszolút igazságokat, de változtatni nem képesek rajtuk. A 18. században, a felfedezések korszakában kitapintottuk a természet törvényeit – a fénytörés fizikáját és az égitestek mozgását meghatározó erők működését. A matematika, az objektív megfigyelés és az ellenőrzött kísérletek kikövezték az utat a megismerés felé, de az ember továbbra sem volt szabad, csak fogaskerék az Isten által megalkotott gépezetben.

Az emberiség azonban lassan kezdett fogást találni a természeten. Ekkorra az olyan találmányok, mint a távcső vagy a mikroszkóp, felfedték a bolygók mozgásának és a vér összetételének titkait. Gőzgépeken alapuló, újfajta szerkezetek szivattyúzták ki a vizet a bányákból, az orvosok oltással védték meg az embereket a himlőtől, és hőlégballonok emelkedtek korábban soha nem látott magasságokba. Benjamin Franklin a 18. század derekán feltalálta a villámhárítót, s ezzel az emberiség olyasvalamit szelídített meg, amitől mindaddig a haragvó Isten csapásaként rettegett.

A német államokat és fejedelemségeket az utak folyamatosan terjeszkedő rendszere hálózta be, és részletes térképek meg útjelzések igazították el a szülővárosukból kimerészkedő utazókat. A társadalom szívverése az újonnan megalkotott inga- és zsebórák ketyegése lett; az emberek zsebében, a szalonokban, a városházákon és a templomtornyokon megjelentek a kiszámíthatóan és mind pontosabban mozgó mutatók. Az órák megmondták, hogy az emberek mikor egyenek, dolgozzanak, imádkozzanak és aludjanak; ritmusuk újfajta kórus volt, és az emberek igyekeztek lépést tartani vele. Az élet felgyorsult, lüktetőbb lett, észszerűbb és kiszámíthatóbb. A felvilágosodás mottója Hegel szerint ez volt: „Mindennek haszna van.”

A jénai iskola tagjai tartottak attól, hogy a tudomány leleményességének, termékenységének és hasznosságának kedvezőtlen hatása is lesz: az emberek túlságosan is a józan ész által megismerhető, kézzelfogható világra összpontosítják a figyelmüket. Úgy vélték, hogy a valóságból kiveszett a költészet, az érzelem és a szellemiség. „A természetet monoton gépezetté alacsonyították – írta Novalis –, a világegyetem végtelen, teremtő muzsikáját egy roppant malom kerepelésévé.”3 A 17. század végén a felvilágosult brit filozófus, John Locke még azt állította, hogy az elme üres palatábla, amelyet az ember élete során egyedül érzékszervi úton szerzett ismeretek töltenek meg tudással – a jénai iskola tagjai ezzel szemben kijelentették, hogy a józan ész és a racionális gondolkodás mellett a képzelőerőnek is jelentős szerepe van. A barátok figyelme kezdett befelé, önmaguk belső tartományai felé irányulni.

Jéna kicsinyke egyetemi város volt, vagy nyolcszáz házzal és mindössze négy és fél ezer lakossal, a Károly Ágost herceg uralma alatt álló Szász-Weimari Hercegségben, számos postaútvonal kereszteződésében, a németlakta területek közepén. Megfordultak itt a Csehországból, Szászországból, Poroszországból, Vesztfáliából, Frankfurtból és számos más helyről érkező utazók és szállítmányok: levelek, könyvek és újságok, telis-tele a legújabb politikai és filozófiai gondolatokkal.

Sok más német városkához hasonlóan Jénát is a középkor hangulata járta át. A látványt a központban fekvő jókora piactér északi oldalán álló, hatalmas Szent Mihály-templom tornya uralta. A város északkeleti peremén, a templomtól egy háztömbnyire állt a régi kastély, valaha az uralkodó hercegek otthona, ebben az időben azonban már alig használták, amióta az udvar a 25 kilométernyire északnyugatra fekvő Weimarba költözött. A túlsó, délnyugati oldalon állt a város voltaképpeni központja, az egyetem – korábban Domonkos-rendi kolostor – könyvtárral, ahol több mint 50 ezer könyvet őriztek, refektóriummal, sörfőzdével és szállásépületekkel, noha a diákok többsége a városi házakban bérelt szobát, és ott is étkezett. Jéna és az egyetem afféle átmeneti hely volt. Az emberek jöttek és mentek, szerelmesek lettek és kiábrándultak; botrányok emlékét, zabigyerekeket és megtört szíveket hagytak maguk után. Az itt született gyermekek között a németlakta területek alig kétszázalékos átlagához képest ijesztően magas számban voltak a törvénytelenek.

Senkinek sem lehettek kétségei afelől, hogy Jéna valójában az egyetem városa. Nemcsak a könyvkötők, nyomdászok, szabók és vendéglősök virágzó üzletei és műhelyei utaltak erre, hanem az is, hogy az itt élő körülbelül 800 diák jóvoltából több tea, kávé, sör és dohány fogyott itt, mint Németország bármely más, hasonló nagyságú városában. A jénai kocsmákban és kifőzdékben hírhedten ehetetlen volt az étel, de a diákok szilárdan állították, hogy elméjük a legfinomabb kosztban részesül. „Itt a nap minden órájában lobognak a bölcsesség fáklyái” – jelentette ki egyikük.

Az irodalom jelen volt mindenütt. Az egyetemi könyvtáron kívül működött egy kölcsönkönyvtár – ahol száznál is több német és nemzetközi folyóirathoz lehetett hozzájutni – és nem kevesebb mint hét jól ellátott könyvkereskedés. Aki egy langyos nyári estén végigsétált a macskaköves utcákon, a házakból kiszűrődő zongora- és hegedűszó mellett „költészetről vagy filozófiáról folyó viták” foszlányait hallhatta, aztán éjjel, amikor már üres söröskorsók borították a kocsmák durván ácsolt baklábú asztalait, már sor került a képzőművészetre és az irodalomra is. „Nyolc-kilenc palack sör után” – emlékezett vissza egy dán diák – az ifjak nagy ordítozással vonultak haza, aztán reggel kóválygó fejjel igyekeztek az előadótermek felé, hogy meghallgassák radikális eszméket valló, fiatal professzoraik előadásait. Minthogy a városban nem volt színház, opera vagy képtár, nemigen kínálkozott lehetőség a szórakozásra, a diákok így jobb híján a tanulmányaikra összpontosították a figyelmüket.

Jéna kedves, kellemes hely volt. A házak, a virágoskertek, a faiskolák és a termőföldek túlterjeszkedtek a romos, középkori városfalakon. Az északi oldalon, közvetlenül a fal mellett volt a Goethe alapította új botanikus kert és a „Filozófusok sétányának” nevezett kanyargós ösvény azoknak, akik egy kicsit barangolni és gondolkodni vágytak. A szántók és a szőlők a közeli domboldalakig nyúltak. A tájat egy nem túl magas hegy, a Jenzig uralta; jellegzetes formáját a város csaknem minden pontjáról látni lehetett.

Dél felé az ösvény ligetes parkon kanyargott keresztül, a helyiek csak úgy nevezték ezt a tájat: „a Paradicsom”. A Saale enyhén lankás partjain árnyat adó fák nőttek, az emberek szívesen jártak ide horgászgatni. Tavasszal a májvirág és a kankalin lila és sárga virágai borították el a réteket, nyaranta pedig, amikor a fülemülék trillái andalították el a mulatozókat, remek bevételre tettek szert a zsúfolt sörkertek. Télen a diákok akár még a nagy Goethét is megpillanthatták, amint éppen korcsolyázik. Vajon ebből a parányi és kifejezetten vidékies városkából miként lehetett a kor gondolkodásának olvasztótégelye, vagy ahogy Caroline nevezte: „a filozófia királysága”?

Hogy miért Jéna? Miért éppen Németország? A válasz az, hogy a 18. század végén Németország még nem volt egységes nemzet, hanem több mint 1500 államocska színes szőttese; parányi hercegségeké és roppant hűbérbirtokoké, amelyek fölött olyan nagy hatalmú dinasztiák uralkodtak, mint a porosz Hohenzollernek vagy az ausztriai Habsburgok. Ez a sokszínű térkép volt az úgynevezett Német-római Birodalom vagy Szent Római Birodalom, amiről Voltaire egyszer megjegyezte, hogy se nem szent, se nem római, se nem birodalom. Közel harmincmillió ember élt itt, és igen kevesek uralkodtak fölöttük.

A roppant alakzatot bonyolult vámhatárok szabdalták, az egyes államok más és más fizetőeszközöket és mértékegységeket használtak, eltérőek voltak a törvényeik, az úthálózat csapnivaló volt, a postaszolgálat pedig megbízhatatlan – mindennek következtében igen komoly nehézségekbe ütköztek a bármiféle kommunikációt, egységesítést és modernizációt célzó törekvések. A hatalom nem egyetlen központból működött, hanem az egyes fejedelmek, hercegek és püspökök gyakorolták. Németországban (Franciaországtól eltérően) nem egyetlen, valahol a távolban székelő király uralkodott, ez azonban nem jelentette azt, hogy a hatalom gyakorlói kevésbé lettek volna zsarnokiak – vagy nagyobb mértékben engedékenyek.

A széttagoltság egyik szándékolatlan előnye, hogy a cenzúrának sokkal nehezebb dolga volt, mint az olyan hatalmas és központilag irányított nemzeteknél, mint Franciaország vagy Anglia. Még a legkisebb német államocskának is megvoltak a maga törvényei. Ezenfelül Németországban jóval több egyetem működött, mint bárhol másutt; szám szerint körülbelül 50, míg Angliában csak Cambridge-ben és Oxfordban voltak egyetemek. Némelyik persze egészen kicsinyke volt, sokaságuk azonban megkönnyítette a szegényebb családoknak, hogy magas színvonalú oktatásban részesítsék gyermekeiket.

A németek ezenfelül szenvedélyes olvasók voltak. Az írni-olvasni tudók száma meredeken nőtt; Poroszország és Szászország a 18. század végére világelső lett. „Az olvasás szeretete – jegyezte meg egy látogató – a világ egyetlen országában sem olyan erős, mint Németországban.” Iparosok, szolgálólányok és pékek ugyanolyan heves érdeklődéssel olvastak, mint az egyetemi professzorok és az arisztokraták. Óriási volt a regények iránti igény, és a 18. század utolsó három évtizedében a szerzők száma megduplázódott – 1790-ben nem kevesebb mint hatezer német író könyvei voltak kaphatók. A német könyvkereskedelem piaca négyszer-ötször volt nagyobb az angliainál; joggal nevezték „a papír korának” ezt az időszakot.

Franciaországban, Spanyolországban és Angliában erős monarchiák uralkodtak, és gyarmataik révén a földkerekség minden tájára kinyújtották a csápjaikat. Az Egyesült Államoknak ott volt a hatalmas, még felderítetlen és kihasználatlan Nyugat, Németország azonban kicsi volt, széttagolt és befelé forduló. A németség képzeletét a szavak gyújtották fel, a német olvasókat a nyomtatott lapok fekete betűi röpítették távoli országok és ismeretlen világok felé. A legtöbb német városban működtek kölcsönkönyvtárak meg olvasókörök, és minden sarkon árultak fűzött brosúrákat meg regényeket. A könyv jelen volt mindenütt.

De akkor is: miért éppen Jéna? Friedrich Schiller úgy vélte, hogy a válasz a város egyeteme. Másutt – jelentette ki – egyetlen egyetem sem élvez ilyen mértékű szabadságot. Alapításakor, még a 16. században az egyetem és maga a város is a Szász Választófejedelemség része volt. Nemzedékeken át bonyolult öröklési szabályok vezettek ahhoz, hogy az államocska még kisebb részekre aprózódott a férfi örökösök kezén. Az 1790-es években az egyetemet nem kevesebb mint négy szász fejedelem tartotta ellenőrzése alatt; a névleges rektor a szász-weimari Károly Ágost volt, valójában azonban senki sem gyakorolt meghatározó befolyást az egyetem életére.4

Ennek következtében a professzorok Jénában jóval nagyobb szabadságot élveztek, mint bárhol másutt Németországban; nem csoda, hogy Immanuel Kant látomásos gondolatai termékeny talajra találtak itt. A jénai Allgemeine Literatur-Zeitungot 1785-ben azzal a kifejezett céllal alapították, hogy terjessze Kant filozófiáját. Ahogy egy brit utazó megjegyezte: „Jéna az új filozófia legfelkapottabb székhelye” – olyan város, ahol az olvasók ugyanolyan hevülten cserélnek véleményt Kant filozófiájáról, ahogy máshol a népszerű regényekről vitatkoznak az emberek.

A filozófusok királya azt állította, hogy a világról és a természetről alkotott felfogásunkat nem Isten által megformált és érvényesített törvények, hanem az emberi elme és a tapasztalat alakítja. Kant az abszolút igazság és az objektív tudás keresése helyett az individuum felé fordította érdeklődését. „Merj a magad értelmére támaszkodni!” – írta 1784-es, Válasz a kérdésre: Mi a felvilágosodás? című híres esszéjében, amelyben amellett érvelt, hogy az embernek „ki kell vergődnie a szinte természetévé vált kiskorúságból”. „E felvilágosodáshoz azonban – írja – semmi egyéb nem kell, csak szabadság.”5 A jénai diákok és professzoraik pontosan ennek elérésére törekedtek.

A liberális légkör ide vonzotta a haladó gondolkodókat az elnyomóbb szellemű irányítás alatt álló német államokból. „A jénai professzorok csaknem teljesen függetlenek” – írta Schiller, egy másik tudós pedig hozzátette: „Itt teljes szabadságban gondolkodhatunk, taníthatunk és írhatunk.” Ez természetesen nem jelentette azt, hogy a jénai értelmiség azt tehette, amit csak akart – a kirívóan szokatlan hangokat „a szabadsággal való rögeszmés játszadozásnak” tekintették –, de a határok jóval tágasabbak voltak, mint más államokban. A gondolkodókat, írókat és költőket, akiknek meggyűlt volna a bajuk az otthoni hatóságokkal, ide vonzotta az egyetemi város nyitottsága és viszonylagos szabadsága, így aztán a 18. század utolsó évtizedében a lakosok számához viszonyítva sehol másutt nem élt annyi híres irodalmár, filozófus és gondolkodó, mint éppen itt, ilyen arányokra nem volt példa korábban, és azóta sincs.

A Lázadó szellemek a történelem egyik különösen jelentős és izgalmas időszakát eleveníti fel, amikor az egy időben és egy helyen felbukkanó értelmiségiek – képzőművészek, költők és írók – változást hoztak a világba. A jénai iskola ebben a tekintetben erősen hasonlít más nagy hatású csoportosulásokhoz, például az amerikai transzcendentalistákhoz (Ralph Waldo Emerson, Henry David Thoreau, Nathaniel Hawthorne és a többiek), akik a 19. század derekán, a Massachusetts állambeli Concordban éltek; a 20. század eleji, londoni Bloomsbury-körhöz (Virginia Woolf, E. M. Forster, Vanessa Bell és John Maynard Keynes); vagy az 1920-as évek Párizsában működött modernista csoporthoz (Ernest Hemingway, Ezra Pound, Gertrude Stein és F. Scott Fitzgerald).

Hiszem, hogy intellektuális értelemben mindezek közül a jénai iskola volt a legjelentősebb. Tagjai még életük során annyira ismertek lettek, hogy a német újságok széltében-hosszában terjesztették eszméiket és a botrányaikról szóló híreket. Európa minden tájáról érkeztek diákok, hogy a szellem hőseitől – „a költészet jakobinusaitól” – tanuljanak, és magukkal vitték az itt megismert gondolatokat. „Küldetésünk van – írta 1798-ban megingathatatlan bizalommal Novalis. – Arra szólíttattunk, hogy tanítsuk a világot.” Ez az írók, költők és gondolkodók alkotta csoport megváltoztatta a világról alkotott felfogásunkat azzal, hogy az ént – Ich – helyezte mindennek a középpontjába, és megszabadította az emberek gondolkodását a doktrínák, szabályok és elvárások szoros fűzőjétől.

„Ifjú romantikusok” néven váltak ismertté. Valójában ők használták írásaikban először a „romantikus” kifejezést, és tették nemzetközi mozgalommá, irányzattá a romantikát, nemcsak nevét és célját határozva meg, de felrajzolva a szellemi kereteit is. De mi is a romantika? A szó hallatán azokra a képzőművészekre, költőkre és zeneszerzőkre gondolunk, akik elsősorban az érzelmekre helyezik a hangsúlyt, és arra vágynak, hogy eggyé váljanak a természettel. A holdfényes erdőben vagy a ködtenger fölé meredő szirtfokon magányosan álldogáló emberalak képe gyakran társul a romantika fogalmával, akárcsak az elhagyott szerelmesről szóló bús költemények. A romantika egyesek szerint dacol az értelemmel, és az irracionalizmust élteti, mások úgy vélik, hogy elutasítja az abszolút tudás gondolatát. Ám ha a kezdeteket vesszük szemügyre, ennél jóval összetettebb, ellentmondásosabb és sokrétűbb valamire bukkanunk.

A jénai iskola óriásainak, akiknek kedvükre volt a romantika fogalmának körülírhatatlansága, bizonyára tetszene, hogy a mai gondolkodók, történészek és akadémikusok sem képesek megfogalmazni valamiféle tömör és világos definíciót. Ők maguk soha nem próbáltak merev szabályokat lefektetni – valójában éppen a szabályok hiányát találták a legvonzóbbnak. Nem az abszolút igazság érdekelte őket, hanem a megismerés, a megértés folyamata. Ledöntötték a tudományágak közötti korlátokat, átléptek a tudományokat a művészetektől elválasztó szakadékon, és síkra szálltak a fennálló rend ellen.

1809-ben, jóval az után, hogy elhagyta Jénát, August Wilhelm Schlegel kifejtette, hogy mire is törekedtek: egyesíteni prózát és költészetet, természetet és művészetet, észt és érzelmet, istenit és e világit, életet és halált. Poézissé akarták formálni az egyre inkább elgépiesedő világ kattogását. „Ennek a tudománynak [a filozófiának] – mondja Hüperíón Hölderlin hasonló című regényében – a költészet a kezdete s a vége.”6 A romantikus költészet középpontjában pedig az énre helyezett hangsúly áll.

Ma az angolul beszélő világ a jénai iskola kortársait, Samuel Taylor Coleridge-ot, William Wordsworthöt és William Blake-et, illetve az ifjabb nemzedéket: Lord Byront, Percy Bysshe Shelley-t és John Keatset ünnepli nagy romantikus költőkként. Kétségkívül azok voltak, és még többek is, de semmiképpen sem csak ők, és nem is elsőként. Ezeket az eszméket és gondolatokat először a jénai iskola fogalmazta meg, és a következő évtizedekben innen gyűrűztek szét. Coleridge-ot annyira elbűvölték, hogy 1798-ban eltökélte, megtanul németül, és Németországba utazott, hogy találkozzon bálványozott hőseivel. Mottója ez volt: „Ne beszélj, csak németül, élj a németekkel, olvass németül, gondolkodj németül.” Minthogy örökösen szegénységgel küszködött, most is elfogyott a pénze, mielőtt Jénába ért volna, de németül sikerült megtanulnia. Az új nyelv birtokában angolra fordította Schiller Wallensteinjét és Goethe Faustját, elolvasta Fichte filozófiai műveit, és mély benyomást tettek rá Friedrich Schellingnek az emberi szellemről és a természetről alkotott elképzelései.

Coleridge írásai ismertették meg a jénai iskola műveit az angol olvasóközönséggel, és vagy harminc évvel később olyan amerikai gondolkodókkal is, mint Ralph Waldo Emerson, akinek saját filozófiáját áthatották – ahogy ő nevezte – „a bámulatra méltó Schelling” gondolatai. Az amerikai transzcendentalisták közül nagy lelkesedésükben számosan kezdtek németül tanulni, hogy eredetiben olvashassák a jénaiak műveit, és a lehető legtöbbet tudhassák meg – Emerson szavaival – „erről a különös és zseniális, költői filozófiáról”. Kant, Fichte, Schelling és Hegel – vélték a transzcendentalisták – „a világ nagy gondolkodói”, semmivel sem kevésbé jelentősek, mint Platón, Arisztotelész, Descartes vagy Leibniz.

A jénai iskola azt próbálta megérteni, hogy miként fogjuk fel és értelmezzük a világot. Az olyan kérdésekre, mint a Kik vagyunk?, Mit tudhatunk?, Hogyan szerezhetjük meg a tudást? és Mi a természet?, mind-mind az én vizsgálata útján nyerhető válasz. Az önreflexió lett tehát az a módszer, amivel a világ megérthetővé válik, és a befelé fordulás része lett annak, ahogy a jénaiak megélték a valóságot.

Önmaga énjét kutatva sokuk szakított az elfogadott normákkal, és felszabadította magát a boldogtalan házasságok vagy gyötrelmes kötelességek alól. Forradalmi hevület élt bennük, és legyőzhetetlennek érezték magukat; egész életük az új filozófia tágas játéktere lett, és egyetemes jelentőségre tett szert, ahogy lábujjhegyen egyensúlyoztak a szabad akarat gyakorlásának és az önmagukba süppedés veszélyének határán. Az Ich – akár így, akár úgy – központi szerepet játszik azóta is. A francia forradalom megváltoztatta Európa politikai tájképét, de a jénai iskola a szellem forradalmát lobbantotta fel. Az Ich kiszabadítása az isteni akarat által szervezett univerzum kényszerzubbonyából valójában mai gondolkodásunk és világszemléletünk alapja lett. Megadta nekünk a legnagyobb hatalmat – a szabad akaratot.

A Lázadó szellemek történetének tengelyében a szabad akarat lélegzetelállító lehetőségei és az egoizmus csapdái közötti feszültség áll. A jénai iskola által kialakított egyensúly az egyéni szempont követésének csőlátása és a magasabb rendű jó felé való törekvésbe vetett hit között máig érvényes és aktuális. Ezek a gondolatok olyan mélyen átjárták a kultúránkat és a viselkedésünket, hogy elfelejtettük, honnan származnak. Többé már nem beszélünk Fichte öntételező Ichjéről, mert internalizáltuk – mi magunk vagyunk ez az Ich. Másként fogalmazva: magától értetődőnek tekintjük, hogy a minket körülvevő világot a saját énünk prizmáján keresztül szemléljük és ítéljük meg; ez az egyetlen módja annak, hogy a benne elfoglalt helyünket értelmezzük. Máig abból a merészségből merítünk erőt, ahogy a jénai iskola hősei vetették bele magukat az én mélységeibe. Rajtunk áll, hogy miként és mire használjuk ezt az örökséget.

Tartalom

Szereplők

Térképek

Előszó

I. rész: Érkezés

1. „Egy boldogító esemény” – 1794 nyara: Goethe és Schiller

2. „Az igazság papja vagyok” – 1794 nyara: Fichte énfilozófiája

3. „A nemzet legragyogóbb elméi” – 1794 tele – 1795 tavasza: Ahová minden út vezet

4. „Szellemi összecsapásainktól felvillanyozódva” – 1795–1796: Szerelem, élet és irodalom

5. „A filozófia eredetileg egy érzés” – 1796 nyara: A szerelmes Novalis

6. „A mi bámulatos kis körünk” – 1796. nyár–tél: A Schlegel fivérek érkezése

II. rész: Kísérletek

7. „A mi kis Akadémiánk” – 1797 tavasza: Goethe és Alexander von Humboldt

8. „Ragadj meg hát egy maroknyi sötétséget” – 1797. nyár–tél: Novalis halálvágya

9. „Emelkedett pimaszság” – 1797 tele – 1798 tavasza: A romantika hajnala

10. „Kapcsolatunk valódi neve: szimfilozófia” – 1798 nyara: Drezdai vakáció Megérkezik Schelling

III. rész: Kapcsolatok

11. „Egynek lenni mindennel, ami él” – 1798 ősze – 1799 tavasza: Schelling Naturphilosophie-ja

12. „Bálványimádók, istentelenek, hazudozók” – 1799: Botrányok, első rész: Fichte elbocsátása

13. „Egy szédítő örvényben elveszíted önmagad” – 1799 – Botrányok, második rész: válás, nők és szex

14. „A Schlegel-klikk” – 1799 ősze: Munka és játék

15. „Ünnepélyes hívás egy új ősgyülekezetbe” – 1799. november: Találkozó a Leutragassén

IV. rész: Széttöredezés

16. „A zsarnokok köztársasága” – 1799 tele – 1800 nyara: Elidegenedés

17. „Ó, micsoda fekete köd…” – 1800 nyara – 1801 tavasza: Leszáll a sötétség

18. „Amikor a filozófusok egymást kezdik felfalni, mint az éhező patkányok” – 1801 tavasza – 1803 tavasza: Szétválások

19. „A mostani exodus” – 1804–1805: Az elhagyatott Jéna

20. „A franciák a városban vannak!” – 1806. október: A jénai csata

Epilógus

Képek

Köszönetnyilvánítás

Képjegyzék

Jegyzetek

Bibliográfia és források

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Szalay Marianne

Kézirat-előkészítő Schiller Erzsébet

Korrektor Torma Lászlóné

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján Dömötör Dalma készítette

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 355 992 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Libertinus Math – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License