Farkas Anett: Ne bánts!

© Farkas Anett, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Kettős játszma, 2023

Lázadó angyalok, 2023

Bármi áron, 2024

Sakk-matt, 2024

Diótörő, 2024

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Szabó Huber Nikoletta, Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Illusztrátor: Farkas Anna, Németh Balázs

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

ISBN 9786158275743

Pitypang Kiadó, 2025

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2024

TARTALOM

Előszó

1. RÉSZ

Prológus: Zorka

Jelen: Olívia

ELŐSZÓ

Amikor Anett megkért arra, hogy írjak pár gondolatot ehhez a nehéz témához, arra gondoltam, hogy hányan fogják azt mondani, hogy minek erről beszélni, írni, mert nem létezik, vagy ha igen, akkor nem itt, és nem velünk történik meg, vagy nem ennyire durva.

De mi is ez a nehéz téma?

Iskolai bántalmazás, zaklatás – mindenki hallott már róla. És sokaknak csak ennyi. Valójában mindenki érintett: vagy bántalmazták, vagy bántalmazó volt, vagy végig szemlélte ezt a folyamatot. Egy közösségben nem mondhatjuk azt, hogy nem vettük észre, nem tűnt fel, hogy valamelyik társunk szenved, gyötrődik, túlél napról napra, hétről hétre, hónapról hónapra. Mert az iskolai bántalmazás legtöbbször nem egy alkalom, nem egy pofon, nem egy verekedés, nem egy sértő beszólás. Ennél jóval többről van szó, napi szinten, rendszeresen történik meg, kifejezetten rossz érzetet kelt a bántalmazottban. Maradandó nyomot hagy benne, akár egész életén át elkíséri, önbizalmát csökkenti, vagy teljesen elveszi, és legvégső esetben akár magát az életet is elveszi… Szörnyűnek és túlzónak is tűnhet ez a kijelentés. A bántalmazott személy eleinte csak rosszul érzi magát abban a közegben, ahol megalázzák, piszkálják, megverik, lealacsonyítják. Ahogy telik az idő és a bántalmazások száma emelkedik, úgy erősödik az érzés benne, hogy nem akar abban a közegben létezni, ahol ezt teszik vele, így bánnak vele. Miért is akarna ott időt tölteni, ahol csak rossz történik vele, nem veszik emberszámba, nem tisztelik, és nem veszik figyelembe az igényeit, hogy mit szeretne. Nem éreznek vele együtt, nem tudják, hogy min megy keresztül, amikor egy erősebb, nagyobb hangú, népszerű személy vele szemben helyezkedik el.

Ezt a meghatározó személyt támogató közeg veszi körbe. A támogatás többféleképpen nyilvánulhat meg. Az erősebb támogatói közeg ugyanúgy üt, mint a bántalmazó, ugyanolyan hangosan szid, beszól. Akár egyenrangúak is lehetnek a bántalmazók. Az is támogatás, ha hagyjuk, hogy tovább történjen, ami eddig megtörtént. Nem szól, nem bánt ez a környezet, de nem is véd meg, nem is jelez senkinek. Az ok bármi lehet, hogy miért nem szól ez a közeg. A leggyakoribb, hogy ők is tartanak attól, hogy a bántalmazók nehogy őket szúrják ki maguknak, és még véletlenül se ők legyenek azok, akik a következők lesznek, akik ugyanígy járnak majd. Félnek attól, hogy ha ők kerülnek fókuszba, akkor nem tudják elviselni azt, amit nézni, eltűrni is nehéz.

A bántalmazott igyekszik elkerülni az őt bántalmazókat, mindent megtesz nekik, hogy láthatatlan legyen, ne tűnjön ki, nem is szól semmiért, elcsendesedik, nem lázad, beletörődik a sorsába. Reménykedik, hogy másnap nem ő lesz a célpont, talán valami változik. De mitől lenne változás, ha senki sem mer lépni? Maga a bántalmazott sem. Csak tűr, szenved, megalázkodik.

Meddig tűr a bántalmazott? Mikor szakad el nála a cérna, hol van az az utolsó lökés, amikor esetleg szörnyű tettekre ragadtatja magát? Nem csak magában tehet kárt, végső elkeseredésében a bántalmazó ellen is fordulhat és ez akár a bántalmazó életébe is kerülhet. Visszaadja azokat a sérelmeket, amiket hosszú időn keresztül szenvedett el, de egyszerre, egy nagy tettel hajtja ezt végre. Nem is biztos, hogy készül erre, lehet, hogy egy nem várt, hirtelen jött indulat vezéreli a tettét. Az ilyen tragédia bekövetkezésekor senki sem érti, hogy mi történt. Az előzményeket a közeg tapasztalta előtte, de nem foglakozott vele, nem tulajdonított neki jelentőséget. Az a ritkább eset, amikor a bántalmazott hirtelen értelmezhetetlen tettre szánja el magát, és a bántalmazó ellen fordul, ám nem lehet figyelmen kívül hagyni. Az elnyomott, megalázott gyermek is kitörhet, „robbanhat”.

Ebben a közegben rosszul érzi magát, nem akar ott lenni, velük lenni, így inkább azt mondja, hogy fáj a feje, fáj a hasa. Mondhatja akár akkor is, amikor ez még nincs így, mivel nem ellenőrizhető le. A szülők nem akarnak egy fejfájós, hasfájós gyereket iskolába küldeni, akkor inkább maradjon otthon. A bántalmazottnak ez beépül a védekezési módszerei közé, hogy hogyan tudja elkerülni a bántalmazó iskolai közeget. Amikor a szülőnek feltűnik, hogy sokat hiányzik az iskolából a gyermeke, akkor már lehet, hogy késő, mert a hiányzásokkal ugyan elkerüli az adott napon a bántalmazókat, de le is marad a tananyagban. Nehezen pótol, jönnek a rossz jegyek, majd emiatt is lehet piszkálni, hogy „milyen hülye”. Egy idő után a szenvedő személy már nemcsak mondja, hogy fáj ez, fáj az, hanem érzi is, és valóban testileg is rosszul van a helyzettől. Szenved, lelkileg, fizikailag is.

A korábban iskolába menni szerető gyerek nem akar menni, inkább maradna otthon, vagy menne bárhova máshova: parkba, erdőbe, sétálgatna a plázában. Az eddig jó tanuló diák rossz jegyeket gyűjt be, nem készíti el a házi feladatokat, nem vesz részt az órai feladatokban. A korábban tiszta, rendezett személy összeszedetlen lesz, zsíros hajjal, esetleg büdösen, vagy koszos ruhában megy iskolába, mert egy idő után eljut arra a szintre, hogy már nem érdekli, hogy mit gondolnak, és mit mondanak róla, mert neki már úgyis mindegy. Ha megtett mindent, hogy beilleszkedjen, elfogadják, majd próbált csendben észrevétlen lenni, de ez sem volt elég, akkor minek törje magát. Az eddig szünetekben sokat beszélő tanuló hirtelen nem akar beszélgetni, nem akar szünetben kimenni az udvarra, a folyosóra, vagy csak beszélgetni a többi osztálytárssal. Az eddig jó étvággyal szendvicsét fogyasztó, nem hoz ételt, vagy csak nem veszi elő. Az is előfordulhat, hogy ennek hátterében az áll, hogy nem akarja, hogy elvegyék tőle, vagy egyszerűen nem akarja, hogy megszólják érte, hogy neki mi van a szendvicsében. Mert a gyerekek kegyetlenek, akár azért is képesek vérre menő megjegyzéseket tenni, mert valakinek olcsóbb szalámi került a zsemléjébe.

Ez mind változás, ami fel kell, hogy tűnjön abban a közegben, amiben a nap nagy részét töltik a diákok, az osztályközösségben. A változás mindig jelzésértékű, piros felkiáltójeles. Valamilyen oka van. A minimális emberi reakció a közeg részéről, hogy ne dugja homokba a fejét, legalább jelezzen. De kinek? …osztályfőnöknek, szülőnek, iskolai ifjúságvédelmi felelősnek, pszichológusnak, felnőttnek, bármelyik tanárnak, a probléma súlyossága függvényében akár a rendőrségnek. Az is előfordulhat, hogy maga a bántalmazott nem igényli, hogy beszélgessünk vele, de az minimális emberi kötelezettség, hogy jelezzünk, és ne hagyjuk magára az egyedül szenvedőt. Legyen hozzá szemünk, hogy valami változott, valami nem normálisan megy tovább, homokszem került a gépezetbe. Segítsünk, ha máshogy nem tudunk, akkor legalább annyival, hogy tovább jelzünk egy olyan személy felé, akinek van ráhatása a történésekre.

És a legfontosabb, a bántalmazottnak is fel kell mérnie azt, hogy a legtöbbet ő maga tehet a sorsa megváltoztatásáért. Mégpedig azzal, hogy mer szólni, mer jelezni, mer segítséget kérni. Ha továbbra is csendben marad, azzal azt az üzenetet küldi a bántalmazó(k)nak, hogy nyugodtan minden mehet úgy tovább, ahogy eddig ment, nem lázad ellene, beletörődik. És ezzel valóban felhatalmazást érezhet a továbbiakban is a bántalmazó(k) arra, hogy kegyetlenkedjen, alázzon.

Anett elbeszélésben egy ilyen magával ragadó, kegyetlen világba nyerünk betekintést. Rengeteg piros felkiáltójel van benne, amikor az érintettek tudtak volna tenni azért, hogy máshogyan íródjon tovább a történet, és a bántalmazottban ne vájt volna ennyire mélyreható, csontig hatoló sebeket a bántalmazó. De annak is oka van, hogy a bántalmazó miért viselkedik így, talán korábban őt is hasonlóan sebezték meg. A történet nem fekete-fehér, ahogyan az életben is rengeteg árnyalat van… A színpalettára minden érintett felviszi a maga színét, árnyalatát, esetleg többet is. Ettől lesz minden zaklatás és bántalmazás egyedi, arra az adott közösségre formált.

Az biztos, hogy nyom nélkül nem lehet túllépni ezeken az elszenvedett sebeken, visszük magunkkal…

Dr. Lakics Andrea rendőr őrnagy
kiemelt bűnmegelőzési főelőadó

Egy utazás hívogat, amelynek újra én lehetek a főszereplője. Elengedem magam, és bedőlök a saját fantáziám hazugságának. Kockázatos dolog lenne túl közel kerülnöm egy elképzelt valósághoz? Lehetséges. Elmenekültem. Hallom a saját hangomat, mely szakadatlanul azt kiabálja: Ne bánts!

1. RÉSZ

PROLÓGUS

Zorka

Menekülök. A szemem nehezen nyílik, mintha valami ragacsos, láthatatlan erő tartaná zárva. Az álmom szétfoszlik, felriadok, és érzem, valami nincs rendben. Kint már szinte teljesen besötétedett, a sötétkék ég mélyén halványan pislákol néhány csillag. A szobám félhomályban úszik, csak az íróasztalon hagyott kis olvasólámpa vet tompa, sárgás fényt a falra.

Felkavarodott gyomorral ülök fel az ágyon. A takaróm félig lecsúszott, a párnám a földön. Megdörzsölöm a szemem, próbálom felidézni, mit álmodtam, de csak egy furcsa nyomás maradt a mellkasomban, valami megfoghatatlan szorongás. Megrázom a fejem, és felállok.

A szobám csendes, de mégsem megnyugtató. A szekrényajtó résnyire nyitva maradt, mintha valaki benézett volna. Az íróasztalomon rendezetlenül hevernek a könyvek, füzetek, és az a golyóstoll, amit reggel még kupakkal tettem le, most a földön fekszik. A függöny csak félig van elhúzva, a résen át a kertünk egy darabkája látszik, sötét kontúrok a kora esti derengésben.

Fel-le járkálok a szobában, a padló halkan ropog a talpam alatt. Jól tudom, miért vagyok ilyen feszült, a mellkasomban egyre szorosabbá válik az érzés. Valami nincs rendben. Valami hiányzik.

Kilépek a folyosóra. A lépteim tompán visszhangzanak a félhomályos térben. A szüleim szobájának ajtaja félig nyitva, benézek. Az ágy üres, gondosan bevetve, azt a látszatot keltve, hogy ma még senki sem feküdt benne. Egy pillanatra pánik fut végig rajtam. Hol vannak?

Aztán beugrik. Elmentek vendégségbe a barátaikhoz.

A megkönnyebbülés csak egy másodpercig tart, mert még mindig érzem azt a furcsa szorítást a mellkasomban. Valaki figyel. Valaki közeledik. Megrázom a fejem, próbálom elhessegetni a gondolatokat, és továbbmegyek.

A másik szobába is benézek. Az is üres. A sötét ablakban a saját elmosódott tükörképem néz vissza rám. Egy pillanatra úgy látom, mintha nem is én lennék az, hanem valaki más, aki pontosan úgy néz ki, mint én, de mégsem én vagyok. Gyorsan elfordulok.

Elindulok lefelé a lépcsőn. A lépcsőházat csak a kinti utcai lámpa fénye világítja meg, hosszú árnyékokat vetve a falakra. Minden lépésnél finoman reccsen a fa alattam, figyelmeztet, hogy forduljak vissza. De nem tudok.

Lassan lépdelek, a kezem a korláton, hideg és sima a fa tapintása. Ahogy haladok, az érzés egyre erősebbé válik. A földszinti folyosó sötét, a nappaliba vezető ajtó résnyire nyitva. Odabent minden árnyékba burkolózik, a bútorok sziluettjei ismerősek, mégis idegenek.

Megállok a lépcső alján.

Hallgatózom.

Csend. Túl nagy csend.

A torkomban dobog a szívem. Minden idegszálam megfeszül. Nem tudom, mit várok, mit remélek. A konyhába megyek. Az órára pillantok, még csak hat óra van. Az üres csend nyomasztóan nehezedik rám. Kinyitom a hűtőt, de nem is tudom, mit keresek. A hideg levegő arcomba csap, és hirtelen egy gondolat üt szöget a fejembe: világgá akarok menni. El innen, ki ebből a nyomasztó házból, a magányból, a szorongásból.

A tekintetem megakad a konyhapulton heverő kocsikulcson. A gyomrom összeszorul. Odalépek, azonban a kezem megáll a levegőben. Jól nevelt lány vagyok. Mindig is az voltam. A szüleim bíznak bennem, és én is tudom, hogy nem szabadna ezt tennem. De a szívem zakatol, a torkomban dobog a félelem és a vágy. Egyetlen mozdulat… és minden más lenne. Egyetlen mozdulat… és megszegem mindazt, amire tanítottak.

Végül ujjaim mégis ráfonódnak a hideg fémre. A lélegzetem szaggatottá válik, a testem remeg. Tudom, hogy nem tudok vezetni. Apa néha hétvégente tanítgatott, de az kevés. Mégis, a menekülés vágya túl erős.

Felkapom a kabátomat és a cipőmet, gyors mozdulatokkal belebújok. A garázsba surranok, a csend itt még fojtogatóbb. Beülök az autóba, izgulok, hisz most nincs itt apa, egyedül vagyok. Vajon meg tudom csinálni, sikerülni fog? Elfordítom a kulcsot. Az erős rezgés áthatja az autót és engem is.

A kezem a kormányra simul. A lábam remeg, amikor a pedál fölé helyezem. Most már csak egy döntés választ el attól, hogy valóban elinduljak. Az autó rándul egyet, majd lefullad. Összeszorítom a szemem, belélegzem. Újra próbálkozom. A motor felberreg, aztán megint elhallgat. Egy pillanatra megingok, a kilincs felé nyúlok, hogy kiszálljak. Nem kellene ezt tennem.

De aztán mégis.

Harmadszorra a motor életre kel, és mielőtt meggondolhatnám magam, rátaposok a gázra. Az autó nehézkesen, döcögve mozdul meg, én pedig kiaraszolok az utcára, és felgyorsítok. A várost elhagyva az ismerős földes útra kanyarodok, arra, ahol apa tanított vezetni. Az autó meginog a gödrös terepen, a szívem hevesen kalapál, a pulzusom az egekben. Felhajtok a dombra, a motor zúgása visszhangzik a mellettem magasodó fák között.

Megállok.

A kezem remeg a kormányon. A város fényei távolinak tűnnek, az egyre nagyobb sötétség mindent beborít. Egyedül vagyok. Végre igazán egyedül.

És mégis, valami azt súgja, hogy ez sem elég. Valamit tennem kell. Nem gondolkozom, csak cselekszem. A tekintetem az italtartóban pihenő tollra téved. Az ujjaim akaratlanul mozdulnak, felemelem. A kesztyűtartót kinyitva egy papír akad a kezembe – apa egyik hivatalos levele. A hátulja üres.

Könnycseppek csorognak végig az arcomon. A toll a papírhoz ér, írni kezdek.

Nem bírom tovább.

Soha nem beszéltem róla, mindent magamba fojtottam, hisz ez volt a legkönnyebb. Szégyellem. Ki nem szégyellené? Az én hibám minden, az én hibám, gyenge vagyok, egy roncs.

Nem bírom tovább.

Többször eljátszottam a gondolattal. Mi lenne ha? Mi lenne, ha többé nem lennék? Nem csupán világgá mennék, hanem többé nem léteznék. Talán ez lenne számomra a legjobb megoldás. Akkor többé nem fájna.

Nem bírom tovább.

A könnyebb utat választom. Túl hosszú ideje rettegek tőlük, a szavaktól, a tettektől, a megalázástól. Nem akarok odamenni többé, ahol ők is ott vannak és mutogatnak rám. Lelkileg végleg megtörtek, feladom a harcot. Az összes bántás, csúnya szó, a kikényszerített csókok, a félelem, gyökeret vert a gyomromban, és szép lassan kivirágzott. Ez a virág elpusztít.

Kinézek az ablakon, és hirtelen eszembe jut, hogy levegőhöz kell jutnom. Lehúzom az ablakot résnyire, hogy legalább egy kis friss levegőt érezzek a bőrömön. A hideg szél az arcomba csap, de legalább valami éles érzést hoz. Most egy kicsit jobban érzem magam, még ha csak egy pillanatra is. A szél süvít, de az is legalább valami valóságos.

A levelek zörgése eszembe juttat egy régi kirándulást, amin anyuval és apuval voltunk. Ahogy hallom a fák susogását, úgy hat rám, mintha ott lennénk újra. Úgy érzem, most is ott állunk a hegy tetején, és anyu kacaját hallom, ahogy felnevetett, mert apu valami vicceset mondott, és én is jókedvre derültem. Anyu hangja mindig olyan vidám, mint a napsütés, és azt hiszem, ezt szerettem benne a legjobban. Megértő, kedves hangja most is velem van.

Olyan jó volt akkor, mikor ölelt, és a világ biztonságosnak tűnt, mert ott voltak. Megfogtam anyu kezét, apu is ott volt mellettünk. Ő mindig támogatott, mindig ott állt mögöttem, ha bármit is kellett tennem, és most is ott van, még ha messze is. Aztán eszembe jut, hogy elég hülye dolgot csináltam: elloptam az autót. Az volt a tervem, hogy csak kicsit kimozdulok, elmegyek valahova, és egyszerűen nem gondoltam végig. Mégis, ahogy itt vagyok az erdő közepén, rájövök, hogy sokkal jobb lett volna, ha egyszerűen csak elmondom nekik, mit érzek, mint hogy ilyen butaságokat csináljak.

A levelet, amit a kezemben tartok, gyorsan a zsebembe dugom, és úgy érzem, most kell dönteni. Most kell hazamenni, és elmondani nekik mindent. Elmondani, mi történt velem az utóbbi időben. Mert ők biztosan megértik. Már régóta érzem, hogy csak bátorság kell hozzá, hogy őszintén beszéljek. Biztos vagyok benne, hogy végre képes leszek rá.

De mi van, ha nem fogják megérteni? Mi van, ha csalódni fognak? Nem számít, mert most már úgy érzem, hogy mindent ki kell mondanom. Ezért fogom elmesélni nekik. Hiszen ők a szüleim, ők mindig mellettem álltak, akkor is, amikor nem voltam a legjobb önmagam.

Aztán egy éles hang hasít a levegőbe, és hirtelen megállok. Egy vonat közeledik, a sínek a domb alján húzódnak. Elmosolyodom, mert valami miatt már tudom, hogy lesz megoldás. A dolgok végre helyre fognak állni. Az egész olyan egyszerűnek tűnik, csak beszélni kell. Elmondani mindent.

Aztán elfordítom a kulcsot, megragadom a váltót, hogy minél gyorsabban hazaérjek. Hogy még gyorsabban elérjem a megoldást. De miért érzem úgy, hogy valami nem stimmel? A fék helyett a gázra lépek, és hirtelen a kocsi megmozdul. Rükverc helyett egyest kapcsolok, és mint aki az egész világ elől el akar menekülni, megindulok a dombon lefelé. Pánikba esem, de már nincs megállás. Az autó száguld, és a fék helyett még jobban a gázra lépek.

A világ lelassul, a levelek, a vonat hangja, az erdő minden nesze elnémul, és csak a semmi marad. Egy pillanatra úgy érzem, hogy nincs visszaút.

Eluralkodik rajtam a pánik, és a kezem remegni kezd. Az autó egyre gyorsabban pörög lefelé a dombon, a kormányt szorítom, de semmi nem állítja meg. Az egész világ összeomlani látszik körülöttem. A lábam ide-oda téved a pedálokon, és egyszerre érzem, hogy túl gyorsan megyek, és hogy egyre inkább elveszítem az irányítást.

Ahogy lefelé száguldok a dombon, az egész táj összemosódik. A szemem sarkából látom a síneket, ahogy előttem kanyarognak. Vakító fény hasít a szemembe fájdalmasan, a sivítás egészen közelről megsüketít, és hirtelen minden más hang elhalványul körülöttem. A fény éles, mint a penge, a színek megváltoznak, egy másik világba lépek. A fülemben a ricsaj egyre hangosabb, egy szinte elviselhetetlen, egybefonódó zúgás, amit nem lehet elnyomni. Az agyam érzékelni próbálja a változást. Azután a zaj fokozatosan elhal, a fény is enyhül, az egész olyan, akár egy álom, amely lassan homályba vész.

JELEN

Olívia

Ahogy belépek az iskolaudvarra, a táska húzza a vállam, mintha szándékosan akarna megkínozni a hétfő reggel tiszteletére. Körbenézek. A suli udvara pont olyan, mint mindig: a beton néhol már repedezett, a kosárlabdapálya felfestése kopott, de a srácok így is nyomják a meccset, mintha az NBA-döntő lenne. A padokon kisebb csoportokban vegyülve sztorizgatnak, páran telefonba mélyedve zombulnak. A fák levelei már sárgulnak, őszi szag van a levegőben, kicsit hűvös, de még pont kellemes.

A suli bejáratához érek, mély levegőt veszek, és belépek. Az előtérben tipikus reggeli káosz: cipők csattognak a kövön, nevetés, beszélgetés, valaki túl hangosan mesél valami TikTok-trendet. A faliújságon még mindig a múlt havi verseny eredményei virítanak, a titkárság ajtaja félig nyitva, odabent egy tanár épp valamit intéz. A folyosón a szekrények előtt kisebb torlódás, mindenki a cuccait pakolja, közben valaki egy kólásüveggel egyensúlyoz, ami garantáltan ki fog borulni két percen belül. Az egész épületnek megvan a saját szaga: takarítószer és valami kifőzdés kaja aromája keveredik a könyvek illatával.

Már két hónapja tart a suli, de még mindig minden olyan új nekem. Az elején kicsit fura volt, nem ismertem senkit, és minden annyira más, mint amit megszoktam. Mostanra viszont kezdek hozzászokni a helyhez, és egyre jobban érzem magam. Már van néhány barátom, tudom, melyik tanár milyen, és lassan az órákon is magabiztosabb vagyok. Néha még eltévedek a folyosókon, vagy elbizonytalanodom, hogy mit hogyan kell csinálni, viszont már nem érzem magam annyira elveszettnek. Azt hiszem, kezdek beilleszkedni. Azt mondják, jó tanuló vagyok. Mit jó! Hatéves korom óta kitűnő a bizonyítványom. Könnyedén veszem az akadályokat, a matek megy a legjobban. Most kilencedikes vagyok egy neves gimnáziumban, reál emelt számban az órarendemben, én választottam. Bírom a sulit, szeretek ide járni. Az az igazság, otthon sokat unatkozom, a szüleim önállóságra nevelnek, ahogy idősödöm, egyre kevesebb figyelmet fordítanak rám. Tizenöt évesen két lábon állok a földön, ami érdekel, azzal foglalkozom, ami kevésbé fontos, legalábbis számomra, azt figyelmen kívül hagyom. Nem tehetek róla, ilyen vagyok, legkevésbé sem érdekel más véleménye, csak az enyém számít. Az osztályom viszont uncsi, rajtam kívül még négy lány van, a többi mind fiú. A barátnőim még a régi sulimból vannak, velük töltöm a délutánt meg a hétvégéket. Plázázunk, kávézóban tanulunk, pletyizünk, imádjuk kibeszélni, kivel mi történt. Mi négyen az óvodába is együtt jártunk, gimi előtt váltak el az útjaink, jó csajok, de nem úgy tanultak, mint én. Ez van, ha a fiúk elterelik az ember lányának a figyelmét. Nekem még nem volt barátom, nem tudom, milyen, ha megfogják a kezem, megpuszilják az arcom, nem volt még idegen nyelve a számban. Őszintén? Nem is vagyok rá kíváncsi. Kit érdekel? Különben meg undorító. Azért végig szoktam hallgatni őket, mert persze hogy érdekel. Ezen a téren én vagyok a kakukktojás, mégsem vetik soha a szememre, miért nem fiúzok. Még ez a szerencse! Már csak az kéne, hogy szemrehányásokat tegyenek, amiért nem csinálok gusztustalan dolgokat. Ráérek még ezzel, előttem az élet, ezt hajtogatják a szüleim, és már egyre gyakrabban mondom én is. Bár azért nem bántam volna, ha legalább az egyikük az osztálytársam, a mi évfolyamunk maga az unalom. Dögunalom. Pontosabban mégsem az. Itt elmosolyodhatnék, de nem teszem. A suli két legnagyobb trollja, Peti és Ernő jelenik meg előttem, és megint áldozatot keresnek. Esküszöm, ezek ketten valami titkos szívatólistát vezetnek, mert mindig találnak valakit, akit lehet piszkálni. Mivel nem én vagyok a kiszemeltjük, nézőként vehetek részt a játékukban. Ez a része bármennyire rosszul hangzik, de élvezhető. Saját magamnak nem fogok hazudni!

Most épp Reni a szerencsés – vagyis inkább a szerencsétlen. Szegény lány nyugodtan majszolja a kakaós csigáját a folyosón, amikor Ernő egy határozott mozdulattal kikapja a kezéből, és futásnak ered. Reni persze utána veti magát, ám mindenki tudja, esélytelen. Közben Peti még olajat önt a tűzre:

– Hé, Reni, azt mondtad, diétázol! Nem kéne annyit zabálnod, és akkor nem úgy néznél ki, mint egy felhizlalt malac! – röhög. – Röf-röf.

A folyosó felrobban a nevetéstől, én meg a fal mellett állva próbálok nem túl feltűnően vigyorogni. Nem mintha nem sajnálnám Renit – de még mindig jobb, hogy nem engem találnak meg.

A legjobb az, amikor a tanárok is felbukkannak, és hirtelen mindenki ártatlan angyalként somfordál tovább. Ernő a kakaós csigát egy szekrény tetejére hajítja, Peti pedig mély filozófiai eszmecserébe kezd egy tizenharmadikos kiscsajjal, mintha világéletében a görög bölcselet érdekelte volna.

Ernő meg csak ott áll, széttárt karokkal, és akkorát sóhajt, hogy szerintem a takarító néni is hallja az egész színjátékot a földszinten.

Én pedig hálát adok az égnek, hogy ma sem én vagyok az áldozat.

Minden nap van valami. Egy beszólás, egy kuncogás valaki háta mögött, egy lökés a folyosón. Már megszoktam, hogy mindig vannak zaklatók és áldozatok. Az általános suliban sem zajlott másként. Azonban a mai nap más. Ez eddig a legdurvább. Peti és Ernő a szokottnál is vadabbnak tűnnek, senki sincs tőlük biztonságban. De azt, ami történt, nem tudtam volna elképzelni.

Nyelvtanórán ülök, a tanár épp egy szabályról beszél, közben már egyre többen pakolásznak. Az utolsó mondatát már elnyomja a csengő éles hangja. Vége. Szünet következik.

Hetes vagyok, ezért fennmaradok a teremben. Törlöm a táblát, igazítom a székeket, és közben hallom a folyosón a zsibongást. Nyugi van. Nincs körülöttem senki. Végre egy kis csend.

Aztán kinyílik az ajtó.

Ernő és Peti lép be. Ketten vannak. Vigyorognak. Érzem, hogy valami készül. Megint.

– Na, egyedül maradtál, mi? – kérdi Ernő, és közelebb lép.

Nem szólok semmit, csak állok a szivaccsal a kezemben. A szívem gyorsabban ver. Nevetnek. A gyomrom összeszorul.

– Ne ide figyelj! – parancsol rám Peti, ő a magasabb, fölém tornyosul.

A tábla felé fordulok, eligazgatom a filceket, igazából nincs sok dolgom, így az ablakokhoz megyek, bukóra nyitom minden másodikat, jöjjön be egy kis friss levegő. Legalább ne kapjuk meg a következő tanártól, milyen büdösek vagyunk. Fél szemmel figyelem azért a srácokat, egyik hülyébb, mint a másik, ezt leszűrtem már a legelső alkalommal. Folyton szívatják a többieket, akkora pofájuk van, hogy senki nem mer velük ujjat húzni. Ráncolom a homlokomat, megpróbálom kitalálni, mi az istent művelnek. Mit csinálnak azzal a székkel? És miért? Rendezgetem a gondolataimat, próbálom kitalálni, ki ül ott, mire nagy nehezen leesik. Akaratlanul jókedvre derülök, aztán elszégyellem magam, de csak egy kicsit. Végtére nem én álltam neki szétcsavarozni a széket, nem én szedtem darabokra és raktam újra össze úgy, hogy ha valaki megpróbál leülni, garantáltan a földön köt ki.

– Ha beköpsz, a gólyabálon megszívod – fenyegetőzik Ernő.

Kiszárad a szám, nagyot nyelek, akaratlanul bólintok, megszólalni nem merek. Kimennek a folyosóra, onnan figyelik, ahogy a diákok visszasereglenek a termekbe. Az lenne a helyes, ha szólnék, elvinném onnan azt a széket, mégsem teszek semmit. Túl gyáva vagyok, mondjuk megvan az okom rá, miért ne menjek szembe ezzel a két állattal. Hallottam róluk már annyi rosszat, ha csak a fele igaz, az is sok. Elmebeteg banda, bár, ha belegondolok, én sem biztos, hogy sokkal jobb vagyok náluk. Na jó, azért jobb vagyok. Biztos nem vinne rá a lélek, hogy csavarhúzóval a kezemben mászkáljak a suliban, ennél nekem sokkal jobb módszereim vannak. Minek ide segédeszköz, ha a jóisten nagy pofával áldott meg. Becsukom az ablakokat, a következő óra irodalom, a tanár utálja a hideget, folyton fázik. Komolyan, mintha az északi sarkon lenne, még ősszel is vastag sállal a nyakában közlekedik. Az osztálytársaim a helyükre sétálnak. Lopva a kijárat felé lesek, Ernő konkrétan beáll az ajtóba, onnan figyeli a másik idiótával az eseményeket. Renit pécézték ki maguknak megint, többször jöttek már be a tesióra előtt az öltözőbe, ahol megállás nélkül gúnyolták. Jó, bevallom, párszor én is beszóltam neki, mert az agyamra megy, annyira béna. Nem bírom elnézni az ilyen szerencsétleneket. Kérdem én, miért nem sportol? Igazán leadhatna pár kilót. Mondjuk azok a kaják, amiket zabál, nem egészségesek. A nutellás kiflitől a pizza szeleteken át minden megtalálható a táskájában. Egyáltalán, hogy bír ennyit zabálni? Aztán csodálkozik, amiért csúfolják.

Reni komótosan sétál a helyére, leszegett fejjel, a haja kétoldalt elválasztva. A frizuráján sohasem változtat, folyton ez az egyenesre vasalt tetszik neki, legyezőként terül szét a felsőjén. Minden áldott nap ugyanúgy néz ki. A szabadidőruhái valamennyire elrejtik a hurkáit, mégsem előnyös neki, hosszú haja ellenére elég fiús. A hangja mély, már amikor megszólal. Példás tanuló, de inkább írásban, felelni nem szeret. A dolgozatai hibátlanok, és ez totál kikészít. Levegőt sem merek venni, a székre sandítok, amit a fiúk megbuheráltak. Profi munkát végeztek. Reni előrebukik, orrát beveri az asztal szélébe, két tenyere hangos csattanással érkezik a földre. Kutyapózban mered maga elé, az osztály röhögésben tör ki.

– Mi történt? – Az irodalomtanár érces hangja észhez térít minket. – Ti mit kerestek itt? – perdül meg, letorkolva Petiéket. – Tudtommal nem velem lesz órátok.

A két fiú a hasát fogva röhög, rálesnek a még mindig térdelő Renire, majd sarkon fordulnak, és elmennek. A tanár idegesen becsukja az ajtót.

– Szedd össze magad és keress egy másik széket! – parancsol Renire.

Tényleg nem érdekli, mit műveltek a fiúk? Semmi következménye az előbbi közjátéknak? Aztán leesik, mi a helyzet. Peti anyja óraadó tanár a suliban, idegen nyelvet tanít. Talán németet, bár pontosan nem tudom, mivel én az angolt preferálom.

Jelentem a három hiányzót az irodalomtanárnak, leülök, de előtte ellenőrzöm a székemet. Reni már ül, kezét az asztalra teszi, úgy néz ki, mintha misén lenne és imádkozna. Szánalmas, bár azt tisztelem benne, hogy nem sír. Én tuti nem tudnám megállni, hogy ne bőgjem el magam. Az arcát vizslatom, ami az igazat megvallva nem is rossz, egész szép lány lenne, ha lefogyna. A szeplők kiemelik sötét szemét, annak ellenére, hogy nulla smink van rajta. Hozzáteszem, én sem vagyok a festék híve, a korrektor a barátom, de csak azokon a nehéz napokon. Azt leszámítva maximum a szájfény jöhet szóba. Otthon egyre többet vizslatom az alakomat a tükörben, többnyire elégedett vagyok, bár lehetnék szebb is. Átlagos a külsőm, viszont a kisugárzásom rendkívüli. Tetszeni szoktam a fiúknak, csak ők nem tetszenek nekem. Ez van, jobban érdekelnek a számok. Legalábbis egyelőre. A tanár szavai röppentenek vissza a valóságba. Újabb fogalmazást ad fel leckének: Miként segítsük egymást? Mit csinálnék másként? Jaj, istenem, már megint ez a téma! Ki lehetne kergetni vele a világból. Semmit nem csinálnék másként. Jó minden úgy, ahogy van, válaszolnám.

Ne bántsuk egymást.

Segítsük egymást.

Legyünk önzetlenek.

Forgatom a szemem. Ki bánt kit? – kérdezném, de nem teszem. Tény, én sem számítok szentnek, számtalan hibám van. Kinek az oldalán állok? Bántalmazó lennék? Esetleg bántalmazott? Nem bánt engem senki.

Az óra vége nagy nehezen elérkezik, már majdnem lefolytam a székről, annyira monoton volt. Kiakasztó ez a nő, a fogalmazásokkal úgysem ér el semmit. Attól még nem szűnnek meg a szekálások.

A hátamra veszem a Puma táskámat, elindulok a kijárathoz, alig várom, hogy végre a plázában legyek a csajokkal. Az iskola udvara hatalmas, úgy érzem, sohasem jutok ki, felgyorsítom a lépteim. Elbambulok, mire észbe kapok, az arcom egy kemény mellkas kellős közepén landol.

– Bocsánat – nyögöm, habár inkább ordítani szeretnék.

Óvatosan megigazítom sötétbarna tincseimet, a fülem mögé tuszkolva próbálom leplezni a zavarom. Biztosra veszem, hogy a nyakam aljáig elvörösödtem. Kinek a mellkasán kötöttem ki? Na kinek? Hát persze, hogy a suli leghelyesebb pasijának. Ki másén? Ez az én formám. Szóval igen, az előbb nem voltam túl őszinte, mert egy fiú azért mégiscsak érdekel. Természetesen tisztában vagyok azzal, vajmi kevés esélye van egy gólyának egy tizenegyedikesnél, főleg azért sem támasztottam nagy elvárásokat, mert ugyan az alakom nem rossz, ám az arcom a felejthető kategóriába tartozik. A lányok többször hecceltek azzal, hogy a smink csodákra képes, de még nem adtam be a derekam.

– Hogy hívnak? – szólít meg azon a mély baritonján.

– Olívia – mondom, bár el kell gondolkoznom azon, egyáltalán hallotta-e a nevemet, mert egy makogó egér is megirigyelte volna csodás hangszínemet.

Apropó, hang. Hova tűnt hirtelen a nagy pofám?

– Matyi vagyok – nyújtja a kezét. – Jól vagy, Olívia? – kérdezi, közben szélesen vigyorog.

– Elég kemény vagy – búgom.

Úristen! Tényleg azt mondtam?

Föld! Parancsolom, nyílj meg alattam!

– Azt mondod? Nos – emeli meg az állam, amitől még inkább zavarba jövök. – Feltételezem, nem arra gondolsz, amire most én gondolok – a mosoly még jobban szétterül tökéletes arcán, az apró gödröcskéktől a szívem hevesen ugrálni kezd.

– Kérlek, ne gondolj semmire.

– Elég nehéz – még mindig vidám, de a szeme mintha nem ezt mutatná. – Mi lenne, ha sétálnánk egyet, és elmesélnéd, mit terveztél délután? – ragadja meg a karom.

– Jó ötlet, ha tudunk a pláza felé menni, ugyanis a barátnőimmel találkozom.

– Rendben, elkísérlek – egyezik bele. – Irány a pláza! – jelenti ki, bár a hangjában bizonytalanságot fedezek fel.

Boldogan kisétálok vele az iskolából. A lányoknak üzennem kell, hogy bizonyára késni fogok, várjanak meg – fut át az agyamon. Abban bízom, az út sokáig fog tartani Matyival, és nem fog végig ennyire sietni, hisz egyre gyorsabban haladunk. Matyira sandítok, furán viselkedik, eltűnt a jókedve, még mindig szorosan fogja a karomat, szinte fáj. Bár nem ismerem, lehet nála ez a normális. Vajon mitől változott meg ennyire? Miért vette ilyen sietősre? Hátrapillantok. Ernő meg Peti tisztes távolból figyelnek. Mély levegőt veszek, már tudom, ez mit jelent.