Jásdi István

Táltos-hegy

részlet

Budapest, 2022

© Jásdi István, 2022
© Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv Sipos Géza
Szerkesztette V. Detre Zsuzsa
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 680 4
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

2030. 12. 31.

Petárdák durrogása, részeg visítozás hallatszik be a Mirabeau híd és az Avenue Versailles kereszteződésében lévő kis térről – a place Barcelone-ról – manzárdom ablakán. Időnként egy-egy idő előtt fellőtt tűzijáték-rakéta világítja meg a Szajna fölött kavargó ködöt és a kis szobát, ahol tanulni próbálok. Nem az én szilveszterem ez a 2029-30-as évforduló. Időnként a hídra néző ablakhoz megyek, bámulom az ónos esőben a piros lámpánál a lejtőn megállni képtelen, a keresztirányú forgalomba lassan belecsúszó autókat, ahogy kisebb-nagyobb koccanással megtolják egymást, és csak nagy nehezen vergődnek ki a káoszból. A jeges úttesten tükröződnek a fények. Sokáig ez a nézelődés sem köt le. Közeledik az éjfél, én próbálom kizárni a külvilágot, hogy kettesben maradhassak Rimbaud összes műveinek vékony kötetével és a vad, zseniális kamasszal, aki százhatvan évvel előttem érkezett Párizsba a kisvárosi Charleville-ből. Ő volt az, aki miatt két évvel ezelőtt Párizsba jöttem. Mehettem volna egyetemre Dijonban is. Az Université de Bourgogne, röviden az U.B. és a pedagógia azonban nem vonzott, és főleg nem akartam újabb éveket anyám védőszárnyai alatt eltölteni az álmos kisvárosban. A szüleim mindenképpen nyugodtabbak lettek volna, ha maradok – féltettek a folytonosan lázban égő párizsi egyetemektől és a kozmopolita nagyvárostól. A Szent Katalin Líceum, ahova jártam, a Hexagone egyik legjobb középiskolája, felkészített sok mindenre. Erős matematika- és természettudományos képzést és különlegesen magas színvonalú francia irodalom oktatást kaptam. Mme Leroy ismertetett meg a szimbolistákkal és a dekadensekkel, Baudelaire, Mallarmé, Verlaine költészetével, A romlás virágai, a Szaturnuszi költemények zenéje a líra felé vonzott, a százötven éve velem egyidős, tizenhét éves Rimbaud, az egész világból kiábrándult kamasz, elrabolta a lelkemet. Minden voltam addig, csak lázadó nem. Jól nevelt, engedelmes, templomba járó, katolikus kislány voltam. Éretlen lehettem nemcsak fizikailag, de érzelmileg is. Rimbaud-t olvasva azt kezdtem érezni, hogy megfojt szüleim szeretete, s hogy Dijon, a gyönyörű kisváros fojtogató Charleville-é vált.

A gyarló gyöpre nyírt állomás-téri kertben,

hol kínosan kimért a fű, fa és virág

szellőzi a kehes, izzadt polgárvilág

ütődött álmait minden csütörtökesten.

Gondolatban én is ott sétálok a kacér kislányok között, akikről a kamasz képzelődik:

– Szép lázban testüket elképzelem magamnak.

Furcsálva néznek ők, suttognak csöndesen…

– S brutális vágyaim ajkaikra tapadnak…

Ám hiába álmodom nyugtalan éjszakákon nagy és vad szerelemről, úgy élek, mint egy apáca. Párizs és az egyetemek féktelenségéből nekem nem sok jutott. Majdnem egy éve élek itt. Éjfél múlt, a kinti zaj tetőfokára hág, rakéták százai robbannak, bevilágítják a fehér ködöt, megszólalnak a dudák. Nem érzek kedvet, hogy részt vegyek a lenti őrjöngésben. Behúzom a sötétítőfüggönyt, valamivel elviselhetőbbé válik a zaj és még elviselhetetlenebbé a magányom. Arthur Rimbaud-t követtem, amikor kiharcoltam a szüleimtől Párizst és ezt a kis tetőtéri lakást. Nem gyalog jöttem, nem blicceltem a vonaton, mint ő. Nem csuktak börtönbe, és nem is toloncoltak vissza. Az én lázadásom olyan suta és gyáva volt, mint én magam is. Anyámmal jöttünk, hogy lakást keressünk, és persze anyám tárgyalt a bérleti díjról az öreg arab tulajdonossal. Mielőtt magamra hagyott, még ellátott jó tanácsokkal, mire vigyázzak, kikkel nem szabad szóba állnom.

S az anya, betevén a tankönyvet, nagyon

büszkén eltávozott, s a ráncos homlokon

s kék szempárban nem is vette észre, fiának

lelkéből hogy lobog a lázadó utálat.

Megőrjített anyám. Tizennyolc éves múltam, egyetemista voltam, az Université Paris III-on, a Sorbonne Nouvelle-en. Persze újra elmondta, hogy nagyanyám is Párizsban született. A szomszéd ház harmadik emeletén laktak a szüleivel, és azóta sem változott itt semmi. Szerintem ezt maga a nagymamám sem tudhatja, aki most Bruges-ben él, hiszen hároméves sem volt, amikor szüleivel visszaköltözött Budapestre. Anyámat imádom, de az idegeimre megy. Különösen, amikor magyarra vált, néha idegenek előtt is. Nem veszi észre, mennyire gáz ez a kelet-európai kivagyiság, amit ő az édesanyja szóhasználatával következetesen közép-európaiságnak nevez. Mintha nem lenne elég kisvárosi, katolikus franciának lenni, szőlő- és bortermelő burgundi nagyszülőkkel és katolikus középiskolai neveléssel. Rimbaud az apját alig ismerte, és a gyerekeit egyedül nevelő anyja zsarnokoskodott fölötte is. Én is osztályelső voltam majdnem minden tárgyból. Itt véget is érnek közöttünk a hasonlóságok. Merde à Dieu! Megrázott, hogy ilyesmit mert a padra pingálni. Vonzónak találtam féktelen bátorságát. Mme de Pas szerint ugyan ez a megbotránkoztatás gesztusa volt, és sokkal inkább az álszent társadalom ellen lázadt, mint Isten ellen, én mégis csodáltam a módot, ahogyan okoskodás és mérlegelés nélkül kiállt mindenkivel szemben. Én csak képzelem a lázadásaimat, az óvatosságom minden végletes lépés előtt visszafog. Hülye kis kékharisnya vagyok.

Tartalom

2030. 12. 31.

2031. 01. 01.

2030. 02. 05.

2031. december 13.

2032 júniusa

2033.

Agadez, Niger – 2035. június

2034. november.

2035. március

2035. május.

2040. augusztus 15.

2038. 09. 30.

2063.

2065.

Memoár

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Alegreya – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0