Hannah Nicole Maehrer: Assistant to the Villain

Copyright © 2023 by Hannah Nicole Maehrer

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Nicole Maehrer: Assistant to the Villain

Red Tower Books, Entangled Publishing, LLC, 2023

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-650-724-2

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Elizabeth Turner Stokes

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Anyának és apának,

gyerekkorom sok ezer órájáért, amikor meséltetek nekem,

és a hosszú évekért, amikor meghallgattátok az enyémeket,

ne feledjétek, a ti meséitek örökké a kedvenceim maradnak.

És neked, kedves Olvasó,

íme az én elképzelésem arról, milyen is lenne

egy morálisan szürke fantasy-gonosztevő személyi asszisztensének lenni.

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt…

Egy átlagos nap volt, amikor Evie találkozott A Gonosszal.

Egy újabb sikertelen próbálkozás a falujában tartott állásbörzén. Egy újabb nap bevétel nélkül. Egy újabb nap, amikor cserben hagyja beteg apját és kishúgát. Épp ezen járt az esze, amikor a Hikori Rengeteg peremén kerítésként sorakozó fákhoz tévedt – és egyenesen besétált közéjük.

Az erdőt valaha sűrűn lakták, most azonban az utolsó helyek egyikének számított, ahová bárki, akinek maradt egy kis józan esze, bekóborolt volna. Különösen egyedül. Nos, kivéve ha Evangelina Sage volt a neved, és egy tiltott erdő sokkal hívogatóbbnak tűnik számodra, mint hazamenni, és bevallani a családodnak, hogy végre találtál munkát… majd azonnal le is mondtál róla.

Evie felsóhajtott, és kinyújtotta a kezét, hogy ujjával végigsimítson néhány közeli fa durva kérgén. A pagony valóban gyönyörű volt.

Rennedawn Királysága az elvarázsolt királyságok egyik legszerényebbike volt, és a Hikori Rengeteg elkerülése igazi kihívást jelentett, mivel a királyság területének nagy részét elfoglalta. Mégis, polgárai ez idáig sikeresen vették ezt az akadályt.

Erre azóta volt szükség, mióta közel tíz évvel ezelőtt egy sötét alak, akit A Gonosz néven ismertek, felütötte itt a fejét. Túl sok pletyka keringett arról, hogy az erdő szélénél rejtőzködött, hogy áldozatokat szedjen, akiket megkínozhat. Evie keveset tudott a démoni alakról, de le merte fogadni, hogy jobb dolga is akad, mint erdei manóként a fák között cserkészni. Bár az igazat megvallva olyanokat sem látott még – általában északabbra éltek.

– A Gonosz – gúnyolódott, mélyebbre botorkálva a fák közé, és egyszerű barna ruhájának mély zsebébe süllyesztette a kezét. – Talán kevésbé volna gyilkos kedvében, ha a beceneve nem lenne ilyen nevetséges.

Kivéve persze, ha a nevet születésekor testálták rá, mely esetben Evie megtapsolná az anyját hihetetlen előrelátásáért.

Megbotlott egy rakoncátlan ágban, kirántotta a kezét a zsebéből, hogy egy közeli fába kapaszkodhasson, majd egy patak duruzsoló hangja felé vonszolta magát.

Menet közben végigpörgette fejében a férfival kapcsolatos ismereteit, amelyek nagy részét rosszul megrajzolt körözési szórólapokból szerezte. Ezeken mindig idősebbnek ábrázolták, ősz szakállát méretes sebhelyek barázdálták, az áldozataival való küzdelem hagyatékaként, a fogait gyakran cakkosra rajzolták, mintha az ember szívét is képes lenne kitépni velük – vagy talán csak fogorvosra lenne szüksége.

A királyság legnagyobb ellenségéről annyi pletyka keringett az országban, hogy a lány már azt sem tudta, mit higgyen el belőle. Tisztában volt vele, hogy A Gonosz évekkel ezelőtt porig égette az egyik nyugat-rennedawni halászfalut. A királyságot a halászat híján hónapokig éhínség sújtotta, mire végre újjáépítették a falut. Persze még sok más szörnyűségről szóló történet is terjedt. Úgy tűnt, hogy a piti tolvajlás is előkelő helyet foglal el A Gonosz teendőinek listáján, gyakran lopakodott be nemesi házakba, hogy ráijesszen a családokra, és meglépjen a drágalátos ereklyéikkel.

Lassan közeledve a patakhoz – ami szélesebbnek bizonyult, mint elsőre gondolta –, Evie megcsodálta a fák koronájának résein átszűrődő nap szépségét, amely éteri ragyogást kölcsönzött a patakot szegélyező virágoknak. Egy pillanatra majdnem megfeledkezett szorult helyzetéről, annyira lélegzetelállító volt a látvány. De aztán minden újra bevillant.

Apjának még mindig nem vallotta be, hogy múlt hónapban elvesztette az állását a kovácsműhelyben. Annyira biztos volt benne, hogy talál valami mást, mielőtt a családja észrevenné, hogy a vacsoránál kicsit ínségesebb az asztal, vagy hogy a kis házikójuk hidegebb a tűzifa hiánya miatt. Ma este azonban el kellett mondania neki. Az utolsó szűkös élelmiszerkészleteik is fogyatkozóban voltak.

Nehéz sóhajjal letérdelt a patak partjára, térde belesüppedt a szivacsos mohába. Kezét belemártotta a tiszta kék vízbe, majd a hűs folyadékot az arcára és a nyakára fröcskölte, remélve, hogy kissé lecsillapítja hevesen lüktető szívét.

Ezúttal bajban volt. És nem valami mitikus gonosztevő miatt.

Nem, ezt ő tette saját magával.

A legrosszabb az volt, hogy kis híján egy remek állás hullott az ölébe. Ma reggel a vásáron felajánlották neki az egyetlen új szobalányi pozíciót egy nemesi családnál, a falujától nem messze lévő birtokon. A távolság miatt nem volt ideális, de ő kész volt boldogan elfogadni. Egészen addig, persze, amíg meg nem fordult, és meg nem pillantott egy másik nőt maga mellett, akinek mosolygós szemében olyan remény csillogott, hogy Evie-nek elszorult a szíve. Még inkább, amikor észrevette a nő mögött ácsorgó három kis porontyot.

Átnyújtotta neki a munkaszerződését, mire felragyogott az arca, majd megragadta Evie-t, és mindkét arcára puszit nyomott.

Helyesen cselekedtem. Akkor miért érzem úgy, mintha menten magába roskadna a mellkasom?

Nagyot sóhajtva újabb adag vörös vizet fröcskölt az arcába, és magában sorolni kezdte a közelgő állásbörzéket. Talán elutazhatna az egyik szomszédos falu…

Várjunk csak… Vörös?!

Evie zihálva hátrált a virágok közé, a szeme elkerekedett rémületében, ahogy az egykor tiszta kék víz immár mély bíborszínben játszott.

Vér.

Lehunyta a szemét, és megpróbálta lecsillapítani a légzését. Miután tízig számolt, talpra szökkent, majdnem megbotlott hosszú ruhája szegélyében, és lassan ismét a víz felé araszolt. Világosan látszott, hogy a vér északról csordogált le a patakon.

Tett egy lépést abba az irányba, egyik bőrcsizmáját a másik elé téve, és felkészületlenül arra, mit is találhat ott.

Minél feljebb caplatott, a patak annál inkább kezdett vérfolyamhoz hasonlítani, a sűrű vörös elnyelte a maradék kéket. Kétségkívül egy sérült állat volt az, egy elég nagy példány, ha a vér mennyiségéből következtetni lehetett. Minden bizonnyal nem olyasmi, ami Evie személyes szimatolását indokolta volna.

És mégis, itt baktatott, az erdő mélyén, ami hirtelen elsötétült, ahogy a nap ereszkedni kezdett a fák mögé… egy vérfolyamot követve.

A fejét csóválta, és érezte a talpa alatt összepréselődő gazokat, ahogy megtorpant. Vissza akart fordulni. Valójában már félig-meddig hátra is pördült, amikor megpillantott egy fekete szőrű fenevadat, ami a patakot és egy hatalmas fát körülvevő magas fű között görnyedve, kissé elrejtőzve szobrozott.

Bármiféle lény volt is, az a valami élt – hörgések és a fájdalom tompa nyögései szűrődtek az irányából. Evie leguggolt, majd óvatosan felemelte a szoknyáját, hogy elérje a kis pengét, amit vészhelyzet esetére tartogatott a bokájára erősített hüvelyben.

Megszabadítja a szerencsétlen állatot a szenvedésétől. Ennyi tisztességgel igazán tartozik neki. De minél közelebb merészkedett, annál kevésbé tűnt szörnyetegnek. Majdnem úgy festett, mint…

Egy emberi kéz villant elő a fekete bunda alól, amelyről így már megállapíthatta, hogy nem is szőr, hanem egy sötét köpeny. A kéz körbefonta a csuklóját, és maga mellé rántotta.

– Aú! – Keményen ért földet, válla az erdő aljnövényzetébe csapódott, ahogy egy kar átkulcsolta a derekát, és magához vonta. Az oldalán hevert, háta szorosan nekinyomódott valami szilárdnak és melegnek – ekkor kapcsolt be a józan esze, mire vonaglani és kiabálni kezdett.

A dereka körüli kar még szorosabbra zárult, miközben egy tenyér a szájára préselődött. Egy halk hang csendült a fülében, mire egész testével megborzongott.

– Maradj csendben, te kis törpe, vagy mindkettőnket megöletsz.

A lány ekkor pillantott meg egy másik vészjósló alakot az út túloldalán – valójában többet is. Csupa ezüstbe öltözött férfit. Kifejezetten méretes fegyvereket cipeltek, némelyikük még izzott is. A király Vitézi Gárdája!

Evie küzdött a kéz ellen, de a férfi másik karja magához szorította, nehéz lábát a bokája köré fonta, így gyakorlatilag mozgásképtelenné tette őt.

– Ehessz ev! – Zuhanás közben leejtette a kését, így hát szabad karjával tapogatózott utána a fűben.

– Nyugalom – parancsolta ismét a férfi.

Na, persze. Mi sem természetesebb, tekintve, hogy egy idegen férfi, akire ezek a pasasok minden bizonnyal vadásztak, a földhöz szorította. De hát ő kereste a bajt, nem igaz? Szó szerint egy vérfolyamot követett – mégis mit gondolt, mi fog történni?

– Akkoha ököh vaok – sóhajtott Evie hosszan és mélyen.

A tenyér hirtelen eltűnt a szája elől, és a hang újra a fülébe susogta.

– Mit motyogsz?

– Ez csak annyira jellemző rám – dünnyögte a lány.

– Hogy egy idegen a földre ránt? – felelte a férfi gyanúsan kíváncsi hangon.

– Hát, nem szó szerint ez. De ha bárkinek elmesélném, hogyan kötöttem ki itt, senki sem tartaná különösnek. – A könyökét a férfi bordái közé döfte, mire fogvatartója káromkodni és nyögdécselni kezdett. – Ó, elnézést. Ez fájt? – Azzal megismételte, ezzel is nyomatékosítva a mondandóját.

– Elég! – sziszegte az idegen, mielőtt napbarnított kezével a patak túlpartján sorakozó fák között szaglászó férfiakra mutatott. – Azokat az alakokat nem érdekli, hogy ártatlan vagy, aki egy démon karjába botlott. Pillanatnyi habozás nélkül végeznek veled, ráadásul nevetve.

– Démon? – kuncogott halkan Evie, kicsavarodott, hogy szemügyre vehesse ezt az embert, aki ilyen nagyra tartja magát, de a férfi ismét a karjába zárta, és odaszegezte.

– Tudod, ki vagyok, ugye? – kérdezte, a hangjában egy cseppnyi arrogancia nélkül. És mégis, ahogy egyszerűen csak tudta, hogy a hírneve megelőzi őt, Evie gyomra hátraszaltót csinált.

Sok becsmérlő dolgot mondtak már rá életében. Riasztó módon mindegyik B betűvel kezdődött: bolondos, bugyuta, balga, és az események különös fordulata folytán végre hozzátehette az utolsó B-t is.

Baszhatja.

Tudta. Gőze sem volt, honnan, de tudta.

A Gonosz, a Sötétség Királya, az Álmok Kísértője éppen átkarolta. De, ami még ennél is rosszabb, Evie közel sem rettegett annyira, mint kellett volna. Sőt, tulajdonképpen nem is félt, inkább csak…

Jaj, ne! Ő most nevetett?

Igen, nevetett. Nem tehetett róla, sőt, ha még hangosabb lenne, azok az emberek pillanatokon belül itt teremnének. Úgy tűnt, ezt A Gonosz is megérezte, mert mire a lány pislogott egyet, a férfi tenyere ismét a szájára szegeződött.

– Lassan be fogunk kúszni a fa mögé. – Felhúzta a lányt, hogy láthassa a szóban forgó gigantikus tölgyet. – Aztán futunk.

– Együtt? – kérdezett vissza a lány, amikor a pasas hirtelen megperdítette, és belökte a fa irányába. Nem volt alkalma ellenkezni, így az utasításoknak megfelelően meghúzta magát, és addig kúszott, amíg a fatörzs túloldalára nem került, biztonságba. Szaggatottan lélegezve, döbbenten konstatálta, hogy vér csorog a karja hátulján, majd megfordult, hogy megnézze, A Gonosz még mindig ott van-e.

Eltűnt.

– Hol a bánatos békában jár ez a…

– Itt vagyok.

Evie álmélkodva pördült a hang irányába.

– Hogy kerültél oda… – De elharapta a nyelvét, amikor megpillantotta a férfit.

Mentségére szóljon, sok mindent kellett feldolgoznia.

Az első gondolata az volt, hogy a körözési plakátok mindenben tévedtek. Ez nem egy idősebb, sebhelyes, ősz szakállú férfi volt. Sőt, még sűrű, sötét haját sem csipkézte szürke. Magas arccsontján kétnapos borosta díszelgett, amely végigfutott acélkemény állkapcsának vonalán. Úgy gondolta, alig hat-hét évvel lehet idősebb nála. Ha tippelnie kellett volna, legfeljebb… huszonnyolc, esetleg huszonkilenc lehetett? De ez nem lehetett igaz. Léteznie kellett egy szabálynak, miszerint a gonosz nagyuraknak legalább az ötvenet kell taposniuk, talán a hatvanat, ha nem bírnak leállni.

De nem fiatalnak! És nem, ami még katasztrofálisabb, ennyire szépnek.

Ez a férfi azonban az volt: gyönyörű. A bőre napbarnított és selymes. Mintha az emberek terrorizálásán kívüli szabadidejét azzal töltötte volna, hogy a fűben heverészik, esetleg kecsesen szürcsöl egy teáscsészéből, és felemelt kisujjal verseket olvas.

A gondolat hisztérikus kacagást csalt Evie ajkára. A Gonosz felvonta egyik tökéletesen vastag szemöldökét; a legsötétebb szempárt keretezte, amit a lány valaha látott. A szempárt, ami ráncba szaladva, zavartan méregette őt. Úgy tűnt, a férfi nem teljesen rakta össze, hogy a lány is egy élő, lélegző emberi lény, mert úgy nézett rá, mintha maga a létezése is egy talány lenne.

– Tényleg nem kellene így kinézned – dünnyögte Evie, magát is meglepve az agyán átsuhanó gondolattal, miszerint a férfi zavart tekintete tulajdonképpen egészen elbűvölő.

Hiszen egy gyilkos! – lázadozott a lelkiismerete, de a többi része, az, amelyik nem kapcsolódott rendkívül bölcs elméjéhez, túlságosan csinosnak találta a férfit ahhoz, hogy érdekelje.

Óvatos lépést tett a férfi irányába, miközben a félelmet kereste a lelkében, amiről tudta, hogy ott kell lennie. Bármelyik percben megtörténhet, lebénul az ijedségtől, és sikoltozva rohan az ellenkező irányba, csakhogy a férfi már karnyújtásnyira volt tőle, és ő még mindig nem hátrált meg.

Hmm. Semmi félelem, mégis elfogta egy enyhe nyugtalanság – ez megnyugtató jel volt, talán mégsem vesztette el teljesen a józan eszét. Egészen addig, persze, amíg nyugtalanságát elhomályosították a kínos gondolatok arról, milyen illata lenne a férfinak, ha közelebb hajolna hozzá, és beleszippantana.

– Van valami az arcomon… ami nemtetszésedre szolgál? Vagy talán az zavar, hogy három különböző sebből vérzek, a faludban élő férfiak jóvoltából? – A hangja halkan zengett, és kívülről nyugodtnak tűnt, de sötét szemében Evie fojtott dühöt vélt felfedezni.

Talán azt hitte, hogy elítéli őt?

– Ööö, igen… A vér nem túl kellemes… de inkább arra utaltam, hogy úgy festesz, mint akit márványból faragtak ki, szerintem viszont létezik egy aranyszabály, miszerint az eredendően gonosz embereknek rusnyának kell kinézniük.

A férfi szemében kialudt a düh, mintha ott sem lett volna, válaszként csak pislogni tudott.

– Egyszerűen nem lehet embereket ölni, és szépnek lenni közben. Ez összezavarja az embereket. – Evie elkezdte letekerni a gyapjúsálat, amit a kishúga, Lyssa ajándékozott neki a legutóbbi születésnapjára, közelebb lépett A Gonoszhoz, és a béke jeleként a magasba tartotta. – A vérzésre, Ó Főgonoszsága.

A Gonosz ökölbe szorított kézzel átvette tőle a sálat, majd a dereka köré csavarta, és szorosan megkötötte, hogy elállítsa a vérzést.

– Szerinted szép vagyok?

Furcsa módon Evie-nek az az érzése támadt, hogy ez az alak jobban szerette volna, ha rusnyának nevezik, mert az arca eltorzult az undortól.

– Ez nem csak egy gondolat, ez az objektív valóság. Nézd, milyen szimmetrikusak az arccsontjaid. – A férfi arcához hajolt, és a tenyerébe vette.

A Gonosz szeme tágra nyílt, de az övé is, amikor ráeszmélt, mit művel.

– Az arcomat tapogatod – közölte a férfi monoton hangon.

– …Igen.

– És elégedett vagy ezzel a döntéssel? – Ismét felvonta az egyik sötét szemöldökét.

Ez az alak egy hivatásos gyilkos, vagy nem? Talán hajlandó most azonnal megölni, ha nagyon szépen kérem.

– Csak igazolni akartam a meglátásomat – vont vállat Evie, és visszaejtette a kezét az oldalára.

A férfi fejét rázva, szemében hangyányi ámulattal így szólt:

– Te aztán magad vagy a káosz.

– Megtennéd, hogy ezt írásba adod referenciaként? Egy héten belül sikerülne állást találnom, és nekem sürgősen szükségem van egy munkára. – Mielőtt azonban a férfi válaszolhatott volna, halk zizegés hallatszott a mellettük lévő bokrok közül, amitől Evie tarkóján felállt a szőr.

A fejét a nesz irányába nyújtogatva óvatos lépéssel közelebb húzódott A Gonoszhoz, aki villámgyorsan megragadta a vállát, és magához rántotta.

– Mi a…

Előbb hallotta, mint érezte a nyilat.

Fájdalom hasított a hátába, ahogy a nyílvessző a vállát súrolta, és A Gonosz mellkasát alkotó szilárd falba vágódott.

– Ez fájt. – A szavak tényszerűen hagyták el Evie száját, mintha csak szálka ment volna az ujjába.

Ugyan lebuktak, a férfi hangja továbbra is tökéletesen higgadtan csengett, amikor megszólalt:

– Csak egy karcolás. Tudom, hogy fáj, de el kell tűnnünk innen. – Fürgén, de finoman megperdítette, azzal elfutottak az ellenkező irányba. A Gonosz kissé sántikált korábbi sérüléseitől.

– Karolj át! – A férfi arca fájdalmas grimaszba rándult, miközben a fák között szlalomoztak, Evie mindig egy lépéssel lemaradva.

– Miért? – fújtatott, ahogy a férfi közelebb rántotta magához. – Te is ugyanolyan lassan haladsz, mint én!

A villanásnyi derű úgy suhant át A Gonosz arcán, mint egy izzó csillag; egy pillanatra fényesen és káprázatosan, mielőtt eltűnt a láthatáron.

– Lassabban megyek, hogy tarthasd az iramot.

Ekkor hasított belé a felismerés. Arról, hogy a helyzete mennyire elfajult: munkanélküli hentes lányából a királyság legnagyobb ellenségének segítőjévé és bűntársává vált riasztóan rövid idő alatt.

Te jó ég, talán tényleg ő maga volt a káosz. Eltelt már egyáltalán fél óra?

Ami egy nagyon kényes kérdést vetett fel. És jól teszi, ha erre nem emlékezteti a férfit. De már túl késő volt – a gondolat formát öltött az ajkán, mielőtt visszanyelhette volna.

– Egyáltalán miért vesződsz azzal, hogy tartsd az iramomat? Könnyedén otthagyhatnál a porban, és kihasználhatnád az időt, amíg velem foglalkoznak, hogy elmenekülj.

Ez az, Evangelina. Adj neki okot arra, hogy sorsodra hagyjon, és magyarázkodnod kelljen, eleve miért közösködtél A Gonosszal. Írd csak alá a halálos ítéletedet. Szép munka!

A férfi egy másodpercig állta a tekintetét, még így is sikerült kitérnie egy újabb nyílvessző elől, amely anélkül suhant el mellette, hogy le kellett volna vennie róla a tekintetét. Evie féltékeny volt. Hisz ő egy élettelen fa elől sem volt képes kitérni, még akkor sem, ha egyenesen rá bámult.

– Micsoda kíméletlen gondolatok, kedves… – Evie örömmel hallotta a férfi szavaiban megbúvó kimerültséget. Nem volt gyakorlott futó. Nem volt tökéletes, sem legyőzhetetlen.

A lány nevére viszont kíváncsi volt.

– Evangelina Sage… vagy csak Evie. – Oké, a pasas hangja talán kissé megviseltnek tűnt, de az övé úgy hangzott, mintha átment volna egy sajtreszelőn. A futás sosem tartozott a kedvencei közé, a sprintelést pedig egyenesen halálos ellenségének tartotta.

Az „ühümpf” volt a férfi egyetlen válasza, ami eléggé nyugtalanította, hiszen ezzel nem árulta el, megfogadja-e a lány ördögien jó tanácsát, és sorsára hagyja-e Evie-t.

Valószínűnek tűnt, hogy a falubeli férfiak közül néhányan felismernék, de annak az esélye, hogy életben is hagyják, amikor ilyen vérszomjasan viselkedtek, igen csekélynek ígérkezett. Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy Evie e pillanatban az általuk üldözött személy mellett iszkolt, aki valószínűleg épp azon buzgólkodott, hogy elgáncsolja és a farkasok elé vesse őt.

Persze, mivel az univerzum összeesküdött ellene, nem kellett megvárnia, hogy a férfi maga végezze el a dolgot. Egy kóbor ág, amely a bozót alatt rejtőzött, éppen csak annyira állt ki, hogy elkapja a csizmája hegyét, mire ügyetlenül a földre zuhant.

A felharsanó férfihangok már majdnem utolérték őket. Nekik annyi.

Vagy inkább csak neki annyi. A Gonosz valószínűleg magával viszi a gyapjúkendőjét is, ahogy undok ábrázatával ellovagol a naplementébe. A földön fetrengve a pasas tarkóját bámulta. Testének szabályos, célirányos mozgását. Mintha a világot arra teremtették volna, hogy az akaratához idomuljon.

Figyelte, ahogy az a nevetségesen tökéletes fej a mellette lévő üresség felé fordul, majd vissza oda, ahol tehetetlenül elterült a porban. Sajgó háttal, hasogató vállal. Ráadásul egy méretes zúzódás is díszelgett rajta, miután aznap másodszor is földet fogott.

A hangok közeledtek, és haragosnak tűntek. Evie megpróbált talpra kecmeregni, hogy legalább búvóhelyet kereshessen magának. Ám ekkor egy ismerős kéz jelent meg előtte, ő pedig megragadta, mert a sokk felülírta a döntéshozó képességét.

– Gyakran elesel – jegyezte meg A Gonosz fel-le járatva rajta a tekintetét, mintha tudományos felfedezésként könyvelné el magában a tényt. – Mozgás, Sage!

Figyelmen kívül hagyva a vezetékneve használatában rejlő modoroskodást, a lány hőbörögve odavetette:

– Először azért estem el, mert te lerántottál! – kapaszkodott bele a férfi által felajánlott karba, majd olyan gyorsan eliszkoltak az üldözőik elől, amennyire csak a lábuk bírta.

– De nagyon könnyen elestél. Alig húztalak meg.

– Komolyan azért hibáztatsz, amiért nem vagyok elég masszív ahhoz, hogy ellenálljak, amikor valaki a csuklómnál fogva cibál?

A férfi válaszra sem méltatta a kérdését, csak még szorosabban markolta, miközben banditapárosként vágtattak át az erdőn. Végül a fák végeláthatatlan dzsungeléből álló táj kezdett sötétebb tónust ölteni. Nemcsak a gyorsan elillanó napfény miatt, de a fák színe is megváltozott a Rengeteg mélyére érve. Hosszú, csavart törzsek és ágak tartották a buja moha színben pompázó, torz leveleket, és különös madarak éles rikácsolása töltötte be a sűrű levegőt, mire átható, nyugtalanító borzongás járta át Evie testét.

– Hová megyünk? – kérdezte Evie tétován. Az égen felsejlő kevéske fény másodpercek alatt eltűnni látszott, és az éjszaka nemkívánatos takaróként borult rájuk. Legalábbis számára nemkívánatos volt. A Gonosz körbejáratta tekintetét a feketeségen, találkozásuk óta Evie most először látott igazán gonosz csillogást a szemében.

Ide tartozott, az éjszakához, a sötétséghez. Uralta azt.

És Evie… még mindig nem félt.

Olyan elképesztően furcsa.

– Biztonságba. Az otthonomba, oda, ahol az ügyleteimet bonyolítom.

Evie megpróbálta kihúzni a karját a férfi szorításából, és a másik irányba fordulni.

– Biztonságba? Oda, amit csak Mészárlaknak becéznek? Megvagyok, kösz. Inkább vállalom a kockázatot a falusi vadorzókkal.

A férfi karja acélkampóként szorult Evie kezére, a lány egy centit sem tudott moccanni. Ennyi erővel akár hozzá is hegeszthették volna.

– Ha holtan akartalak volna látni, akkor ott hagytalak volna.

A lány felvonta a szemöldökét. Immár sokkal visszafogottabb tempóban haladtak, mint korábban, a hangok halk döngicsélése szinte a semmibe veszett a hátuk mögött.

Lerázták őket. Egyelőre. Most, hogy újra biztonságban érezte magát, Evie-n eluralkodott orcátlan kíváncsisága.

– Miért üldöztek téged egyáltalán? – kérdezte az oldalánál szorongatott erszény felé billentve a fejét. – Elloptál valamit? Fegyvereket? Pénzt? Valakinek az elsőszülöttjét?

A Gonosz egy pillanatra megtorpant, és Evie felsikkantott, amikor az erszény megmozdult. Mielőtt a lány tiltakozhatott volna, A Gonosz belenyúlt, és egy átlagosnál nagyobb méretű varangyot húzott elő, ami olyan élénk zöld színben pompázott, hogy szinte összefolyt arany szegélyű szemével. Békésen üldögélt A Gonosz kezében, és Evie-t bámulta. A lány egyenesen visszabámult rá.

– Az a béka koronát visel? – kérdezte a lány néhány ütemnyi néma szemlélődés után.

A Gonosz rá se hederített a kérdésre, és egy kicsit magasabbra tartotta az állatot.

– Nem tagadom, hogy a tolvajlás a jobb tulajdonságaim egyike. Azonban ebben az esetben éppenséggel azok az emberek akartak meglopni engem.

Kezdett összeállni a kép, csakhogy oly módon, ami még Evie számára is túlságosan bizarr volt ahhoz, hogy megértse.

– El akartak lopni tőled… egy varangyot… ami koronát visel?

A Gonosz elfordult és továbbment, Evie pedig csendben követte.

– Ez nem egy közönséges varangy – érvelt. – Képes… megérteni az embereket, és megértetni magát velük, mintha egy lenne közülük. – A béka megeresztett egy egészséges brekkentést, mintha csak demonstrálni akarná remek kommunikációs képességeit, de A Gonosz nem törődött vele. – És az én gondjaimra van bízva. – A szavak figyelmeztetésként hasítottak Evie elméjébe. – A mágikus állatokért elég sok pénzt adnak az árveréseken. A kis falucskád emberei úgy gondolták, okos dolog lenne kideríteni, mennyibe kerülne nekik, ha ellopnák őt a napi sétámon.

Evie elborzadva kapkodta a levegőt.

– És a korona azért van a fején, mert…?

A Gonosz elhallgatott, a békát tartó kezét Evie felé emelte, mintha az ok nyilvánvaló lenne.

– A neve Kingsley.

Evie egy pillanatig csak pislogott.

– Ez most komoly?

– Úgy nézek ki, mint aki viccel?

Jogos. Evie őszintén remélte, hogy a pasas nem próbálkozik poénkodással – még belehalna a sokkba.

A férfi felemelte a nyitott erszényt, majd óvatosan visszahelyezte bele Kingsley-t, a Békát, mielőtt Evie felé fordult.

– Egy kicsit még messzebb kell mennünk, amíg elérjük a kastélyt.

Evie követte ugyan, de ezúttal már nem szótlanul.

– Honnan tudjam, hogy nem csak azért tartasz életben, hogy később szórakoztatóbb módon végezhess velem?

– Milyen szórakoztató módjai léteznek egy illető megölésének? Mesélj! – Az arca kifürkészhetetlen volt, de a lány látta, hogy sikerült ismét meglepnie.

– Hát, azt nem tudhatom! De lefogadom, hogy az ember csak talál valami örömet egy olyan tevékenységben, amit ilyen gyakorisággal űz. – Kinyújtotta a kezét, és A Gonosz vállába kapaszkodott, miközben átlépett egy kidőlt fatörzsön.

A férfi megfeszült az érintése alatt – és Evie számára ez nem is volt olyan kellemetlen érzés –, az arca mégis közömbös maradt.

– Az elgondolásod helyes. Akad néhány szórakoztató módja. – Ellépett tőle, amint Evie biztonságosan túljutott a fatörzsön, mire a lány visszaejtette kezét az oldalára. – De aligha szükséges alkalmaznom azokat, amikor a saját két bal lábad fog a vesztedbe vinni.

– Utoljára mondom, nem vagyok kétballábas. Egyszer elestem. Az első alkalommal ráadásul te voltál a hibás. – A lány keresztbe font karral masírozott a férfi előtt. – Vannak hibáim, Főgonoszsága, de nem az, hogy hajlamos vagyok…

Csatt!

Evie feje élesen hátracsapódott. Aú!

Nagyokat pislogott az üresen kongó éjszakai levegőre, teljesen összezavarodva, hogy mi történhetett az imént.

Nehéz sóhaj zendült fel mögötte, ahogy A Gonosz megkerülte apró alakját, és tenyerét a lány láthatatlan támadójára helyezte. Ám abban a pillanatban, ahogy ujjai megérintették a teret, kék fény villant, és egy pajzs kezdett feloldódni körülöttük. A táj elhomályosult, széles kőfalakat és egy fekete vaskaput tárva fel. Mögötte magasra nyúló macskaköves tornyok emelkedtek.

A kastélyt varázslat fedte el – ez kólintotta fejbe.

A kapu kinyílt, A Gonosz pedig intett a lánynak, hogy iparkodjon. Evie mintha beletörődött volna, hogy fejjel előre beleveti magát egy éhes tengeri sárkányokkal teli várárokba, így hát követte az utasítást. Őszintén szólva, ezen a ponton mi mást tehetett volna? Minden más lehetőségét kimerítette, amikor beleegyezett, hogy segít a férfinak, és hagyta, hogy cserébe ő is segítsen neki. Akár végig is csinálhatja a keserű, véres lezárásig.

A Mészárlak túlságosan hatalmas volt ahhoz, hogy csupán egy vityillónak lehessen tekinteni. Valószínűleg Evie egész faluját, sőt, még két másik, ugyanekkora falut is kényelmesen el tudott volna szállásolni. Egyes részein romos és omladozó volt, de a lepukkantságának is megvolt a maga varázsa. Az építményt alkotó kövek tompa szürke és barna színben játszottak, moha és indák nőttek a repedésekben és a rések között. Kuszasága azonban hívogatónak és titokzatosnak tűnt.

Talán még egy kicsit megnyugtatónak is.

Repedezett szökőkutak körül andalogtak, amit még több moha borított, miközben Evie tekintete a környező kertben kalandozott. Meglepően gondozottnak tűnt. Sőt, biztos volt benne, hogy látott egy nárciszokkal benőtt foltot, mire visszanyelt egy kuncogást.

De a legfélelmetesebb mégis a tér grandiózus pompája volt, valahogy úgy tűnt, minél közelebb értek, annál nagyobb lett – úgy lett egyre nagyobb és nagyobb, mint Evie közelgő végzete.

Egyszóval hatalmas volt, és mily nagyszerű hely a halálra.

Evie nagyot nyelt, és egy méretes ajtó sötét fáját bámulva A Gonosz felé fordult; tekintetében kérdés csillant.

– Ha finoman megnyomod, az ajtó kinyílik. – Zavarba ejtően száraz volt minden szó, amit a száján kiejtett. Vagy titkon jó humorérzékkel rendelkezett, vagy tényleg azt hitte, hogy a világon mindenki más idióta.

– Tudom, hogyan működik egy ajtó – vetette oda Evie elcsigázottan.

A férfi hunyorgott, mintha nem igazán hitt volna neki.

– Akkor miért nincs még nyitva?

Áh, igen, tehát idióta emberek mindenfelé, Ó Főgonoszsága.

– Engedje meg, uram! – Egy érces hang szólt ki a felettük lévő ablakból, mire Evie meglepetten felsikkantott, nekihátrálva A Gonosznak.

– Igyekezz, Marvin! Úgy tűnik, Ms. Sage valamiféle rohamot kapott.

– Mióta van odafent? – A lány elhúzódott a férfi mellkasának szilárd falától, és riadtan konstatálta friss illatát. Nem kellene haláltól bűzlenie? A halovány fahéjas, whiskys és szegfűszeges jegyek helyett?

– Ő az egyik testőröm. Mindig ott áll. – Mintha így időzítették volna, a nehéz ajtó ekkor baljós nyikorgással feltárult.

Evie követte a férfit a gyengén megvilágított előszobába.

– Oké, bent vagyok a búvóhelyeden, Főgonoszságod. Miért hoztál ide?

Megforgatta fekete szemét, majd átvágtatott a hatalmas termen a túlsó falnál felnyúló széles kőlépcsők felé, amelyek ki tudja, hová vezettek. A válla fölött visszaszólt:

– Ha nekem akarsz dolgozni, Sage, akkor nem hívhatsz így.

A férfi hosszú léptekkel masírozott előre, Evie sietett, hogy utolérje, amikor elkezdték a fokok megmászását.

– Neked dolgozni? – Az ötlet túl nevetségesen hangzott. – Azt nem tehetem. Te… te… rossz vagy.

A férfi a lépcsőfordulóba érve megdermedt, és egy ólomüveg ablaknak támaszkodott.

– Az vagyok – felelte, meg sem próbálva tagadni. Fenyegetőn lépdelt felé. Evie tudta, hogy meg akarja félemlíteni. – De azt mondtad, hogy munkára van szükséged.

Így tett volna? Ó, igen, így történt, amikor még a tébolyult állapotában tengődött. Hozzászokott, hogy az emberek figyelmen kívül hagyják az efféle eszmefuttatásait, nem pedig állásjelentkezésnek nézik azokat.

– Igaz – ismerte be elgyötörten. – De mi a szöszért ajánlanál nekem munkát? Mi volt az a mai napban, ami azt sugallta, hogy alkalmas vagyok bármiféle olyan jellegű munkára, amiben te utazol?

– Megvan benned a gyilkos ösztön, és ez értékes számomra, emellett segítettél nekem, mindazok ellenére, amit rólam mondanak. – Ekkor lepillantott a derekát ölelő, vérrel átitatott sálra.

– A sérüléseid! – hőkölt hátra Evie, hitetlenkedve pislogva a férfira. – Teljesen megfeledkeztem róluk. Nagyon fájnak?

A Gonosz arca grimaszba rándult, de nem húzta le a sálat a derekáról.

– Gyorsan gyógyulok. Mi a helyzet a te sebeiddel?

A zúzódás a csípőjén csúnya volt és lila. Ami pedig a nyílvessző marását illeti, amely kis híján lehántotta a bőrét a hátáról, az még mindig sajgott, de a legrosszabbon már túl volt.

– Túlélem – vonta meg a vállát, elfelejtve megemlíteni a bal vállán húzódó másik késszúrást. A legutóbbi munkaadója keze nyomát.

Az még mindig pokolian fájt.

A férfi bólintott, kinyújtotta a kezét, és így szólt:

– Mit mondasz, Sage?

Evie szünetet tartott, tudta, ha bevallja, az akár az életébe is kerülhet, de képtelen volt rávenni magát a hazugságra.

– Akkor is felajánlanád nekem ezt a pozíciót… bármi legyen is az… ha tudnád, hogy az apám valaha a király lovagja volt?

A férfi arca továbbra is közömbös maradt; valójában unottnak tűnt.

– Még mindig az?

– Nem, dehogy! Ez jóval a születésem előtt történt. Csupán egy mód volt, hogy pénzt kuporgasson össze a hentesüzletére. Miután feleségül vette anyámat, visszavonult. – A következő rész fájdalmas volt, ezért gyorsan elhadarta. – Túlságosan beteg ahhoz, hogy tovább dolgozzon, és a hűsége csak a családjához köti.

A Gonosz megvonta a vállát.

– Akkor nem értem, miért jelentene ez bármiféle problémát.

Nos, ezt az egyet félretéve, Evie biztosra vette, hogy még mindig találna jó párat.

– Mivel járna, ha neked dolgoznék? – kérdezte, és úgy meredt a férfi kezére, mintha az a mentőöve és halálos ítélete lenne egyszerre. – Nem áll szándékomban embereket bántani, vagy segíteni neked embereket bántani. Vagy hogy az egyik… „hölgy ismerősöd” legyek.

A férfi keze visszahullott az oldalára, az ajka felfelé görbült, szinte mintha… mosolyogni próbálna?

– Te aligha vagy az a fajta nő, akit az ágyamba vinnék.

Evie arca felforrósodott, a vállán ejtett szúrás hirtelen eltörpült az elutasítás égető érzéséhez képest a mellkasában. Ami nevetséges volt, mert aligha akarta, hogy ez a férfi kívánatosnak találja őt, de az isten szerelmére, neki is volt némi büszkesége.

A férfi ismét felemelte a kezét, gyönyörű arca szenvtelen fallá vált, érzelmektől mentessé, kivéve a szemét övező, alig észlelhető lágyságot, és így szólt:

– Egyenes leszek. Nem akarlak kényszeríteni, de immár ismered a „Mészárlak” pontos helyét, ahogy oly ékesszólóan nevezted. Immár tudod, hogy nem vagyok immunis a penge élére, és minden gaztetted közül a legrosszabb: láttad az arcomat is.

A Gonosz keményen bámulta a homlokába hulló hajfürtöt. Biztosan egy roncsnak nézhetett ki, miután bűnözőként nyargalt keresztül az erdőn.

– Kockázatot jelentesz, és nincs időm hagyni, hogy Tatianna végigkígyózzon az elméden, eltávolítva a mai nap emlékeit. Összevéreztem a kedvenc ingemet. Munkára van szükséged, és én hajlandó vagyok nagyvonalú állást ajánlani neked, még nagyvonalúbb fizetéssel. – Miután a lány nem mozdult, sóhajtva hozzátette: – És biztosíthatlak, sosem bántottam ártatlanokat.

– De mi lesz a falummal? – bukott ki Evie-ből, mielőtt átgondolhatta volna. – Mi van, ha segítek ártani valakinek, akit ismerek?

– Az valóban elég kellemetlen lenne számodra – közölte a férfi érzéketlenül.

A lány összehúzott szemmel méregette, mire A Gonosz végre megadta magát.

– Megkímélem a faludbelieket az igazán gyilkos szándékaimtól. – A férfi hangja békésen csengett, de Evie nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy több volt a mondat mögött, mint amit a lány sejtett.

El sem hitte, hogy valóban fontolóra veszi a dolgot, de a gondolat, hogy el tudja majd látni a családját, megdobogtatta a szívét. Mielőtt még jobban belegondolt volna, mit művel, a tenyerét a férfi kezébe nyomta.

Arra számított, hogy az hideg lesz, de meleg volt, és az érzés, ahogy a férfi ujjai az övéi köré tekeredtek, egészen elkábította.

– Rendben, elfogadom az ajánlatodat. Milyen romlott dolgokat fogok csinálni magának, Főgonoszsága?

Kezüket összekulcsolva, egymásba fonódó tekintettel álltak, a férfi telt ajkára gunyoros vigyor költözött.

– Gratulálok, Sage, a mai naptól kezdve te vagy az új személyi asszisztensem. – Azzal eleresztette a lány kezét, és elfordult, hogy folytassa útját a lépcsőn felfelé, de alig tett három lépést, amikor visszafordult a lány kába alakja felé. – És ha már muszáj valahogyan szólítanod, az „uram” is megteszi.

Első fejezet

Evie

Öt hónappal később…

Levágott fejek lógtak a mennyezetről, megint.

Evie felsóhajtott, intett Marvinnak, miközben becsukta maga mögött a nehéz kastélyajtót, és végigment a nagytermen, alacsony sarkai visszhangot vertek a kőpadlón, dobogó szívével egy ritmusra.

A Gonosz rosszkedvében volt.

Ezt általában egy fej bánta. Csak a szokásos, amihez Evie riasztóan hozzászokott az alatt az idő alatt, mióta itt dolgozott. De most három férfi feje lógott ott, néma sikolyra nyílt szájjal, mintha rettegésben hagyták volna el ezt az életet. És ha elég közelről fürkészte…

Fúj, az egyiknek hiányzott a szemgolyója.

Evie végigpásztázta a padlót, mielőtt újabb lépést tett volna, kétségbeesetten remélve, hogy nem lapítja ki a szemgolyót a sarkával, mint tette néhány hete, amikor a főnök kínzókamrájába merészkedett, hogy átadjon neki egy üzenetet. A sikoly, amit akkor kiadott, nem volt több egy pisszenésnél, de ha újra bekövetkezne, nem volt biztos benne, hogy meg tudná őrizni a hidegvérét. Egy elkóborolt ujjal vagy akár egy lábujjal még elboldogult, de a szemgolyó kipukkad, amikor az ember lába alá kerül, és úgy tűnt, ez az a határvonal, amit Evie elméje nem hajlandó átlépni.

Szipogva folytatta útját. Érthető módon, véleményem szerint.

De ez mellékes volt. A borzalmak, amikkel nap mint nap találkozott, nem akasztották ki annyira, mint kellett volna. A normalitás iránti igénye apránként eltörpült, mióta munkába állt, de nem bánta. A „normális” azoknak volt, akik híján voltak a képességnek, hogy elméjüket az elérhetetlen határán túlra nyújtsák. Ezt az anyja mondogatta gyerekkorában, és valamiért ez volt az egyetlen tanács, amit Evie nem tudott kiverni a fejéből.

Akárhogy is, nem volt mit tenni. Elvégre ő A Gonosz személyi asszisztense. Kuncogott a munkaköri megnevezésén, és elképzelte, milyen nevetséges módon jelenne meg az álláshirdetés egy hírlapban.

JÓ SZERVEZŐKÉSZSÉG SZÜKSÉGELTETIK.

SZERETNIE KELL AZ ÉJSZAKÁBA NYÚLÓ MUNKÁT ÉS A HOSSZÚ DOKUMENTUMOK MEGÍRÁSÁT.

EL KELL VISELNIE, SŐT TÁMOGATNIA KELL A GYÚJTOGATÁST, KÍNZÁST, GYILKOSSÁGOT.

NEM SZABAD SIKÍTANIA, HA IDŐNKÉNT EGY HOLTTEST HEVER AZ ÍRÓASZTALÁN.

A főnök mentségére szóljon, azt az utóbbit csak egyszer művelte az ittléte alatt. Miután a szokásos időben megérkezett a munkahelyére, átvágott az irodán, és azonnal megpillantotta az íróasztalán elterülő, zömök férfi hulláját. A teste tele volt vágásokkal, cafatok hiányoztak a húsából.

Megkínozták, mielőtt megölték, ez nyilvánvaló volt, és a főnök úgy gondolta, a holttestet Evie pedáns rendben tartott és csillivilli, fehér íróasztalára kell vetnie, amely éppen az ő tágas és rendetlen irodája előtt állt. Soha nem fogja elfelejteni az arckifejezését, amikor a lány belépett, meglátta a holttestet, majd az irodája bejáratának támaszkodva találta a férfit. Csak állt ott, karba tett kézzel, éles tekintetét a lányra szegezve.

Á, értem, gondolta Evie. Próbára akar tenni.

De nem tűnt úgy, mintha A Gonosz a lány bukására számítana, és ez segített.

Már annyira hozzászokott ahhoz a tekintethez a falusiak szemében, hogy elkönyvelte, mint azon dolgok egyikét, melyek erőszakos cselekedetekre sarkallják.

Ehelyett végigvett a fejében minden lehetséges reakciót, ami abban a pillanatban a legjobban szolgálná – vagyis lehetővé tenné, hogy megtarthassa a munkáját –, és végül arra jutott, egyszerűen csak önmagát adja.

Vagyis önmagát, egy feltrancsírozott hullával az asztalán.

A főnökére sandított, a mellkasa összeszorult, ahogy átható tekintettel visszabámult rá. Már-már úgy tűnt, a férfi azért szurkol, hogy sikerrel vegye az akadályt, aminek nem volt semmi értelme. Talán gyomorrontás gyötörte – az aznap reggeli kínzástól meg miegymástól.

– Jó reggelt, uram. Szeretnéd, ha a munkámat az úriember körül végezném? Vagy ilyen körmönfont módon akartad közölni velem, hogy szállíttassam el a testet egy alkalmasabb helyre? – kérdezte barátságos mosollyal az arcán.

A férfi erre csak felvonta egyik szemöldökét, majd ellökte magát az ajtófélfától, és a lány íróasztalához – na meg a holttesthez – csörtetett.

Evie visszanyelt egy sóhajt, ahogy a fekete bőr a férfi combjára feszült, amikor áthajolt az íróasztalon – természetesen azért, mert a testet úgy vetette át a vállán, mint egy zsák krumplit, nem pedig azért, mert nagyon formás combja volt. A lányra szegezte a szemét, ahogy felegyenesedett, és a legközelebbi ablak felé cipelte az idegent… majd ki is hajította rajta.

Evie elharapta a sikolyát, eltökélten bizonyítani akart. Különben is, ez a munka még mindig ezerszer jobban ment neki, mint az előző.

Nagyot szippantott a levegőből, farkasszemet nézett a Gonosszal, figyelmen kívül hagyva új keletű érdeklődését a bőrruházat, vagy ami még annál is veszélyesebb, a férfi combja iránt.

– Igen kreatív eltávolítási módszer, uram… Hozhatok egy csésze üstfőzetet Edwintől? – A konyhában robotoló ogre mindennap készített egy adagot a varázsbabból nyert barna trutymóból, frissen sült süteményekkel együtt. Evie korábban még sosem hallott az italról, de fokozta a munka hatásfokát, és úgy tűnt, mindenkit jobb kedvre derített, a hullák ellenére is.

A Gonosz ajka felfelé húzódott, sötét szemében derű csillant. Nem volt igazi mosoly, de ahhoz elég, hogy a lány szíve a fülében dobogjon.

– Igen, Sage, tudod, hogyan iszom.

Azóta, mikor reggelente munkába érkezett, nem talált újabb holttestet az íróasztalán, de ez nem jelentette azt, hogy az elmúlt néhány hónap ne jelentett volna kihívást számára. A Gonosz sok időt töltött az otthonától távol, valószínűleg a közeli városlakókat terrorizálva valamilyen módon, amin Evie nem igazán óhajtott sokat rágódni. Egyezséget kötöttek, miszerint a férfi nem folytatja a gaztetteit az ő falujában – legalábbis a lány igennek vélte azt a morgást. De valami mégis azt súgta neki, hogy még az asztalán heverő holttest is szórakoztatóbb lenne, mint főnöke aznapi hangulata.

Mert a lefejezések túlzott szaporodása csak egy dolgot jelenthetett: A Gonosz egyik terve két hónapon belül már harmadszorra hiúsult meg.

Újra felsóhajtott, ahogy a végtelenbe kanyargó lépcsőhöz közeledett. Egy pillanatig csak bámulta, azon tűnődött, vajon miért van elegendő mágia ennek a kalyibának a falaiban ahhoz, hogy a tárgyak maguktól mozogjanak, és a hőmérséklet kellemes szinten maradjon, de ahhoz nem, hogy a lépcső kevésbé legyen, nos, szörnyű. Megrázta a fejét. Be fogja dobni a javaslatgyűjtő dobozba.

Megjegyzendő: javasolni egy javaslatgyűjtő dobozt.

Megkezdte a lépcső szokásos megmászását, elkerülve az ajtót, amely az első lépcsőforduló után balra jelent meg előtte. Az ajtót, ami a főnök személyes kvártélyához vezetett.

Csak az istenek tudhatták, mit művelt a gigantikus és határozottan komor kőépítmény személyes célokra használt felében.

Ne gondolj a magánéletére, Evie.

Egy jó szabály a listára, amelyet következetesen újabb tételekkel bővített az első itt töltött napja óta.

Ne próbáld megnevettetni a főnököt, Evie.

Ne nyúlj a főnök hajához, Evie.

Ne találd vonzónak a kínzást, Evie.

Ne mondd Edwinnek, hogy túl erős az üstfőzet, Evie.

A légzése egyre jobban elnehezült, ahogy felbotorkált a második emeletre, majd a gyertyafényes mellvédet megkerülve a következő lépcsősorra fordult; a vádlija égni kezdett a vastag kék szoknya alatt, amely a bokáját verdeste.

A föld alatti tömlöcben lévő kínzókamrákból visszhangzó sikoly megtorpanásra késztette. Egy pillanatig pislogott, megrázta a fejét, majd sietve folytatta útját felfelé a lépcsőn.

Számos kétségkívül aljas cselekedete ellenére, a főnöknek volt egy furcsa és zavaros erkölcsi kódexe, amit meglehetős odafigyeléssel követett – a lista élén szerepelt, hogy soha nem árthat ártatlanoknak, a lány nagy megkönnyebbülésére. Pedig elég bosszúálló típusnak tűnt. Emellett nagyra értékelte azt a jó szokását is, hogy a világ nőtagjait ugyanolyan tisztelettel és megbecsüléssel kezelte, mint a férfiakat. Ami, így utólag belegondolva, nem valami sok, de legalább az irodai szabályok következetesebbek voltak, mint a külvilág álláspontja.

Mielőtt a gonosz nagyúrnak dolgozott volna, Evie a helyi kovács, Otto Warsen alkalmazásában tengette napjait. Rendezte a szerszámait, átadta neki az épp szükséges eszközöket, hogy továbbra is keményen dolgozhasson a műhelyében. Ez egy tisztességes állás volt, ami elég jól fizetett ahhoz, hogy támogassa beteg édesapját, és még időben hazaérjen, hogy vacsorát készítsen neki és a kishúgának.

Vagy legalábbis elég tisztességes volt – egészen addig, amíg már nem volt az.

Evie végigtapogatta a vállát a vászoning alatt, az ott rejtőző kitüremkedő, durva hegig. Ha azt egy átlagos penge ejti, rendesen begyógyult volna. De bármilyen mágia ivódott is abba a fehér tőrbe, most átokként élt a bőre alatt. Ördögi átokként, hiszen amikor csak egy hangyányi fájdalmat érzett a testén, a heg felizzott. Kellemetlen nyűg volt, hisz az élettelen tárgyak riasztó sűrűséggel kerültek az útjába.

Ha létezett valami, amiben megbotolhat az ember, az biztosan megtalálta őt.

Egy újabb nehéz lélegzetvétel után kuncogva kezdte megmászni az utolsó lépcsősort; egy egész falu népe beférne ide, és ő mégis a legfelső emeleten dolgoztatja őket? Gaztevő, Gonosz a neved… Mégis folytatta útját ahhoz a személyhez, aki alapjaiban változtatta meg élete alakulását.

Gyarlóságnak tűnt főnökét csupán egy „emberként” emlegetni. Sok tekintetben mindenható volt, de az, hogy Evie felelt minden apró-cseprő óhajáért és szükségletéért, valahogy emberibbé tette őt. A titokzatosság fátyla, amely első találkozásukkor borult fölé, lassan fellibbent, és sokkal tisztább kép kezdett kirajzolódni a lány fejében.

De azért sokat kellett még tanulnia.

Például, miféle sötétség lappangott a lelke mélyén, ami indokolta, hogy három levágott fej lógjon a hőn szeretett mennyezetéről.

Felért a legfelső lépcsőfokra, végigsimított izzadt homlokán, csüggedten gondolva arra az időre, amit azzal töltött, hogy aznap reggel szalonképessé tegye magát. Nem volt szüksége tükörre ahhoz, hogy tudja, az arca kipirult, a fonatából kibomló, kósza hajszálak a homlokára tapadtak. A folyosón haladva érezte, ahogy a combjai között csúszik a nyálkás izzadság.

Egy laza nadrág csábító gondolata suhant át az elméjén.

A főnök világossá tette, hogy nincsenek szabályok a dolgozók öltözködését illetően, ami azt jelentette, hogy Evie munkája során először viselhetett mást is, mint unalmas, fakó ruhákat. De attól tartott, hogy ha valami olyan botrányos dolgot viselne, mint a nadrág, azzal túlságosan felhívná magára a figyelmet.

Nők? Lábakkal? Riadóztassa a városi kikiáltót!

Nem, már így is elég gyanút keltett kis falujában „titokzatos” munkája kapcsán, ahova mindennap elvonult. Legjobb lesz, ha elvegyül, hogy senki se akarja közelebbről megvizsgálni.

Ha valaki a munkájáról kérdezősködött, azt felelte, szobalányi állást kapott egy szomszédos falu grandiózus birtokán.

Ez nem volt totális hazugság. Állandóan fel kellett takarítania A Gonosz körül, igaz, általában véres ügyleteket.

A folyosó végére érve meghúzta az ólomüveg ablakhoz legközelebbi aranyozott fali lámpást, majd hátralépett. A téglafal lassan szétnyílt, felfedve maga mögött a rejtett báltermet, amely egyben az irodájukként is szolgált. Ahogy a fal bezáródott mögötte, besietett a tágas helyiségbe, majd vett egy mély lélegzetet. A pergamen és a tinta friss illata megnyugtató, ismerős módon járta át a levegőt, ami mindig mosolyt csalt az arcára.

– Jó reggelt, Evangelina.

És a reggelének ezzel már lőttek is.

A balján Rebecka Erring ült az adminisztratív ügyintézői sűrűjében, akik ebben a pillanatban félbehagyták a munkájukat, hogy felpillantsanak Evie-re. Rebecka szeme is rá szegeződött nagy, kerek szemüvege mögül.

– Jó reggelt, Becky.

A nő egyik tenyerével lesimította magas galléros ruhája elejét, amely két számmal nagyobb volt a kelleténél.

– Azt majd meglátjuk – felelte, amint hat szempár visszatért a pergamenekhez, miután belátták, ma nem lesz vérontás.

Igazából egészen csinos nő volt. Mindössze két évvel idősebb Evie-nél, de Becky fejében ez a két év még legalább tízet jelentett felsőbbrendűsége tekintetében.

Világosbarna bőre hibátlan volt, összeszorított ajkú mosolya mit sem vont le markáns vonásaiból. Arccsontja és állkapcsa egyformán szélesek voltak, arca legmagasabb pontjaira vonzva a tekintetet. Ha a személyisége csak egy kicsit is tükrözte volna fizikai szépségét, Becky lehetett volna a legjobb ember, akit Evie ismert.

Csakhogy sajnos förtelmes volt.

Evie kedvesen elmosolyodott, egy kósza hajszálat a füle mögé tűrve.

– Keményen dolgozol ma reggel?

A másik nő visszamosolygott. Olyan keményen odafagyott a vigyor az ábrázatára, hogy azzal akár a kastélyhoz vezető gyalogutat is újrakövezhették volna.

– Ma én értem be először, úgyhogy kihasználtam az időmet. – Becky-nyelven ez annyit tett, hogy: Én már előtted itt voltam, ezért jobb vagyok nálad. Lám, én vagyok a tökéletes alkalmazott.

Evie előreszegezte a szemét, nehogy látványosan forgatni kezdje, és feszített tempóban tolakodott át a teremben nyüzsgő emberek tömegén. A főnök minden beosztottjától megkövetelte a hatékonyságot, és itt mindenki kétségbeesetten bizonyítani akarta, hogy nélkülözhetetlen.

A titkos szoba tágas és nyitott volt, telezsúfolva íróasztalokkal és pultokkal. A bézs téglafalak mentén egyenlő távolságokban sorakoztak a festett üvegablakok, mind gaztetteket és különböző kínzásformákat ábrázoltak, meleg fénnyel árasztva el a teret. A fölöttük csüngő pókhálós csillár szinte világított a ráeső fénysugaraktól, a levágott fejekre emlékeztetve Evie-t, amik még mindig ott lógtak alattuk a szarufákról. Nagyon remélte, hogy az a sikoly a kínzókamrákból nem egy újabb fej volt, amit szintén kiállításra szántak.

Csupán néhányszor járt odalent a tömlöcben, de még sosem elég ideig ahhoz, hogy pontosan felmérje a rémségek tárházát. Néhány gyakornok azonban igen. Ez volt a konyhák közelében folytatott finnyás beszélgetéseik csúcspontja.

– Rothadó hús és a kétségbeesés szagát árasztja a hely – mondta egyikük.

Evie persze azon nyomban megkérdezte, ugyan milyen szaga van a kétségbeesésnek, de a lányok csak folytatták a sutyorgásukat.

Soha nem volt túl jó a barátkozásban.

Ami azt illeti, édesanyja eltűnése óta Evie túlságosan tökélyre fejlesztette azt a képességét, hogy a fontos kérdéseket hagyja dagályként áthömpölyögni magán, így azok sosem kerültek elég közel ahhoz, hogy fájdalmat okozzanak neki.

Eleinte azt remélte, hogy ez a munka talán komolyabb kisugárzással vértezi fel őt. Hogy az emberek ránéznek majd, és egy kifinomult, világlátott nőt látnak benne. De bármennyire is indokolt lett volna, hogy sötét és fenyegető figurává váljon, Evie pontosan az maradt, aki mindig is volt: optimista; ami egy gonosztevő irodájában, mondani sem kell, szörnyűségnek számított. Persze, nem akart gonosszá válni, de ha az ember élete nagy részét a nap látványa után sóvárogva tölti, akkor hamarosan eső után fog vágyakozni.

Legmagányosabb pillanataiban azon tűnődött, milyen lenne, ha soha többé nem mosolyoghatna, ha úgy félnének tőle, mint a főnökétől. De Evie Sage nem volt gonosztevő, és bárkinek, aki erre merészelne célozgatni, egyenesen az arcába röhögne.

Persze, miért is lenne meglepő, hogy még mindig mindenki ugyanolyannak látja őt, amikor továbbra is csak tűr és tűr, ráadásul széles mosollyal az arcán? Akárcsak a falu többi lakójának, édesapjának is hazudott, sem őt, sem Lyssát nem avatta be, merre jár minden áldott nap. Valójában a saját érdekükben tette. Az apja már így is sokat aggódott a lányai vállára nehezedő terhek miatt, hiszen beteg volt, és nem tudott dolgozni, mióta elkapta a Rejtélyes Kórságot – azt a nyavalyát, amely az elmúlt évtizedben az egész királyságot sújtotta.

A betegség minden ok és magyarázat nélkül fertőzött, látszólag véletlenszerűen választva az áldozatait. Néhányan hamar belehaltak – már a szerencsésebbek. Mások túl gyengék maradtak ahhoz, hogy felkeljenek az ágyból, miközben a kórság lassan megfosztotta őket az életüktől, mint a legaljasabb tolvaj.

Az apja már elég régóta szenvedett tőle, így a vajákos biztosította őket Lyssával, nem fog belehalni, legalábbis egyelőre. De túlságosan erőtlen volt ahhoz, hogy tovább űzhesse korábbi szakmáját.

Szerencse a szerencsétlenségben, hogy édesapja egykor hentesként dolgozott, ami Evie számára valóságos áldást jelentett, hiszen világéletében vér és hullák között nőtt fel, és ez jelenleg is szerepelt a munkaköri leírásában. Bár az állati tetemek látványa egészen más volt, mint az emberi holttesteké.

Ahogy leült a helyére, és hozzálátott a napi feladataihoz, a bevételek és kiadások balanszírozásához, emlékeztette magát, hogy ma legalább tiszta volt az íróasztala. Alig egy órája dolgozott, amikor valami nekicsapódott a háta mögötti falnak, mire sebtében kiugrott a székből, hátsója pedig kínos puffanással a padlónak csapódott. Karjával esés közben lesöpörte a papírokat; a két óra kemény munkájával elrendezett számlák úgy hullottak körülötte, mint a papírhópelyhek.

Amatőr húzás, Evie.

Tudta, hogy mindig résen kell lennie, mivel az íróasztala közel állt a főnök irodájához.

Figyelte, ahogy az utolsó papír is a mellkasára libben, és pillanatnyilag arra sem vette a fáradságot, hogy összeszedje magát vagy a munkáját. Valamit vagy valakit minden bizonnyal a falhoz vágtak… Újabb csattanás, amit két halkabb puffanás és üvegcsörömpölés zaja követett.

És oda a bekeretezett kép is, amit a múlt héten akasztottam ki újra.

Evie – még mindig a földön fetrengve – nevetségesen érezte magát, így hát megfordult, és térdre ereszkedve szedegetni kezdte a szétszóródott lapokat.

– Aú – motyogta halkan, finoman dörzsölgetve a tomporát.

Mintha kiabált volna, A Gonosz irodájának fekete ajtaja hirtelen kicsattant, megrengetve a falakat, és a többi kollégáját is megdermesztve. Evie lassan felpillantott a kezében szorongatott papírokról, a tekintete először egy fényes fekete csizma hegyén akadt meg, majd onnan haladt felfelé. A sötét nadrág, aminek lazán kellett volna lógnia, ehelyett izmos combra simult, ami egy lenyűgöző felsőtestben folytatódott.

A lány tekintete átsiklott a férfi izmoktól dagadó fekete ingének laza V-jén, amely felfedte mellkasának erőtől duzzadó felső felét. Még ilyen ziláltan is zavaróan vonzónak tűnt.

Amikor Evie tekintete végül elérte az arcát, vissza kellett nyelnie egy sóhajt, és eltemetni ott, ahol senki sem talál rá. De hogyan is állhatna ellen? Az állkapcsa olyan éles és szögletes volt, hogy akár fegyver is lehetne, elég erős ahhoz, hogy a lány egész lényével beleremegjen.

Ne hagyd, hogy az egész testeddel beleremegj a főnök látványába, Evie.

Régebben úgy gondolta, a férfi szemére a legnehezebb ránézni. Döbbenetes feketeség, amely magával rántotta az embert, egy háló, amely arra hivatott, hogy behálózza a lelkét. Olyan szempár volt az, ami szinte könyörgött, hogy nézzen félre az ember, ám Evie figyelmen kívül hagyta ezt a fohászt, mert egyszerűen annyira káprázatos volt.

És a szája.

Talán az arca legkifejezőbb része, minden egyes apró változás olyan gazdag jelentéssel bírt, hogy Evie elkezdte feljegyezni azokat a fejében. Most például összeszorította a száját. Amikor újra felpillantott a szemére, a férfi fentről bámulta őt enyhén félrebiccentett fejjel. A gyomra bukfencet vetett, ahogy azon tűnődött, vajon mit gondolhat a férfi négykézlábas helyzetéről, mintha valami nevetséges ugróiskolát játszana.

Talán megrökönyödött? Összezavarodott? Meg akar ölni az ügyetlenségem miatt?

Főnöke lassan behajlította a térdét, és addig ereszkedett, amíg szemmagasságba nem került vele.

Híján az alapvető félelemérzetnek, aminek ebben a pillanatban rá kellett volna törnie, Evie inkább ragyogó mosolyt villantott a férfira, aki az egész királyságot rettegésben tartotta.

– Jó reggelt, uram. – Fojtott nyöszörgés szűrődött ki a főnök irodájából. Evie felvont szemöldökkel félredöntötte a fejét, hogy elnézhessen a férfi mellett, majd hozzátette: – Mozgalmas reggelünk van, nemdebár?

A főnök szemöldöke is felszaladt.

– Mondhatni. – Megrázta a fejét, mintha megzavarta volna a saját válasza, azzal elkezdte összeszedni a megmaradt papírokat, majd a kupacot a lány asztalára tette.

Evie tápászkodás közben a talpára nehezedett, majd összerezzent, amivel kiérdemelte az előtte álló megtestesült gonosz élesen villanó tekintetét. A férfi szája grimaszba torzult. Csak nem… dühös volt? Hát persze hogy az. Evie megzavarta a dolgában azzal, hogy seggre esett.

Egyik kezével az íróasztal szélére támaszkodva igyekezett felhúzni magát, de a főnök megragadta a dereka két oldalánál fogva, és felemelte, mielőtt tiltakozhatott volna. Nem mintha megtette volna, még ha lehetősége engedi is, mert a férfi nagy keze, nos, meglehetősen kellemes volt.

Amikor Evie végre saját két lábán állt, a férfi egy szempillantás alatt leejtette a kezét, és ökölbe szorította a tenyerét. Melegség lopta fel magát a lány arcára, ahogy kínosan feszengve igyekezett másfele nézni, bárhova, csak a férfi arcába nem, attól tartva, hogy gúnyos vigyort lát ott, vagy még annál is rosszabbat, míg végül a fekete ing nyitott V-jén landolt a tekintete.

A szája pedig valami kifürkészhetetlen oknál fogva úgy döntött, feleslegesen sok nyálat kezd termelni.

Evangelina Celia Sage, ha ezt a pillanatot választod a nyálcsorgatásra, soha többé nem fogsz mocskos regényeket olvasni.

Evie figyelmét túlságosan elvonta a csupasz bőr, és szinte fel sem tűnt neki, ahogy főnöke mustrálgatta. Nem úgy, ahogy az előző munkaadói tették, annál sokkal analitikusabban. Mintha ellentmondásokat keresne.

– Hogy estél el, Sage? – Szavaiból lezser kifinomultság áradt. Dallamos akcentusa csak még csábítóbbá tette a hangját.

– A székem ellenem fordult – közölte laposan Evie. – És a hátsó felem közelebbi ismeretségbe került a padlóval.

A férfi ajka felfelé rándult; Evie úgy érezte, mintha kincsesbányára lelt volna. Kicsavarodott, hogy letegye a papírkupacot, és érezte, ahogy újabb éles fájdalom hasít a hátába. Összerezzent.

A mosoly árnyéka lefagyott a férfi ajkáról, Evie pedig átkozta a saját ügyetlenségét, ami az eltűnését okozta.

– Szükséged van a vajákosra? – kérdezte a férfi, miközben kezével az íróasztal egyik oldalára támaszkodva előredőlt, ami kiemelte a feltűrt ingujja alól kikandikáló izmos alkarját.

Hmm… Evie-nek hirtelen teljesen kiszáradt a szája.

– Nem, uram, nem tenném ki Tatiannát a székkel vívott háborúm borzalmainak. – Odahajolt a férfihoz, és intett neki, hogy jöjjön közelebb, mert valami bizalmasat akar mondani. A férfi kissé elfordította a fejét, és odatolta a fülét; Evie-nek el kellett fojtania a meglepetését, amiért a férfi hajlandó részt venni a bohóckodásban. – Jobb lesz, ha ez kettőnk között marad, különben a többi széket is lázadásra buzdíthatja.

Ekkor a főnök olyasmit tett, amitől Evie halandó lelke kis híján elhagyta a testét: felnevetett. Vagy inkább köhögött, jó párat, a tenyerébe. A szájára tapasztotta, egyértelműen elfedve a mosolyt, amelyet élete legádázabb harca árán próbált távol tartani az ajkától.

Evie döbbenten mormolt az orra alatt.

– Ez még csak nem is volt olyan vicces.

A többi alkalmazott kíváncsi tekintete mindkettőjük figyelmét felkeltette, de mire a főnök megfordult volna, hogy figyelmeztető pillantást lövelljen a közönségükre, a tömeg szétszéledt, akár a hangyák, amik egy hatalmas, közeledő lábbal találják szembe magukat.

Kivéve persze Beckyt, aki a terem másik feléből továbbra is a párosra szegezte sólyomszemét.

– Menj el a vajákoshoz, Sage! Fontos hét áll előttünk, nem engedhetem meg, hogy holtan ess össze.

– Nem hiszem, hogy valaha bárki belehalt volna egy zúzódásba a valagán, uram.

A Gonosz szeme összeszűkült, a szája ismerősen megrándult, amiből még Evie is képes volt megállapítani, hogy túl messzire ment.

Hátrált egy apró lépést.

– De aligha szeretnék én lenni az első, szóval… máris indulok. – Nagy ívben kikerülte a férfit, majd elhaladt az irodája mellett. Odabent megpillantott egy vézna külsejű pasast; egy tégla alá szorulva feküdt, ami kilazult a plafonból. Minden bizonnyal azután, hogy az alak nekicsapódott.

Kingsley a főnök íróasztalának szélén ült, ahogy az utóbbi hónapokban általában tette, széles, rezzenéstelen ábrázatával végigmérte a lányt, mielőtt úszóhártyás lábával a magasba emelte az egyik apró, közlésre használt kártyáját. Erre vörös krétával azt írták: AÚ!

Evie őszintén megkedvelte az apró teremtményt. Többnyire csak ült ott, figyelt, és néma tanácsokat osztogatott a palatáblájával, amit a főnök adott neki írás céljából. Apró aranykoronája mindig vigyázzban állt nyálkás fején.

Az nem kifejezés, hogy aú, tátogta vissza Evie Kingsley-nek, mielőtt figyelmét ismét a földön heverő, összetört emberre irányította.

Az együttérzés csíráját kereste magában, amit egy másik ember fájdalma miatt kellett volna éreznie, de annyi szerzetet látott már jönni és menni abból a szobából, hogy azoknak tartogatta a könyörületét, akik megérdemlik.

Ez a görény kinézetű pasas, aki – szinte biztos volt benne, hogy őt látta – a múlt héten megdobált kövekkel egy csapat kacsát, nem került fel a listára. Mosoly ült ki az ajkára, ahogy emlékeztette magát, a főnök valószínűleg nem azért verte péppé ezt a férfit, hogy megvédje néhány kacsa becsületét. Persze felvetődött benne, hogy még ha nem is önszántából védte meg a szóban forgó madarakat, közvetve azonban mégis.

Amit valamiért legalább annyira imádni valónak talált.

Elharapta mosolyát, és arcára komoly kifejezést erőltetve folytatta útját a keskeny folyosón a vajákos szállása felé. A zúzódás miatt. Az ülepén.

Mielőtt a tenyerébe temette volna a fejét katasztrofális reggele miatt, eszébe jutott a főnöke, ahogy előtte térdel, átnyújtja neki az eldobott papírokat, kivillanó mellkasa, a nevetése.

Talán mégsem volt totális katasztrófa ez a reggel.

Persze nem lehetett tudni, hogyan reagál majd, amikor Evie visszatér az íróasztalához, és be kell számolnia az eltérésről, amit aznap reggel talált a könyvelésben. Még nem tudott mindent A Gonoszról, de azt tudta, hogy utálja a kaotikus nyilvántartást, majdnem annyira, mint ő a kóbor szemgolyókat.

Második fejezet

EVIE

Hajolj előre!

Evie nem mozdult.

– Talán előbb meghívhatnál vacsorára. – Őszintén szólva, még a legszebb tavernában eltöltött vacsora sem csábította volna arra, hogy a vajákosnak mutogassa a hátsóját. A mágia bizonyára a szoknyája szövetén keresztül is képes lenne kifejteni a hatását – ha ezt mondogatta magában, talán igazzá válik.

Leült a vizsgálóasztalra, elfojtott egy fájdalmas nyögést, tekintete a vajákoséba fúródott. Farkasszemet néztek egymással, és nem állt szándékában veszíteni.

Amióta ismerte, nem telt el olyan nap, hogy a vajákos ne viselt volna valami rózsaszínt. A giccses árnyalat ma is tiszteletét tette, ezúttal csinos tincseibe tűzött apró masnik formájában. A masniktól fiatalabbnak tűnt a huszonhét événél, de nem kevésbé kemény ellenfélnek. A vajákos felvonta egyik sötét szemöldökét, miután Evie nem volt hajlandó megmoccanni.

– Ne már, Tati – szólt a lány esdeklő vigyorral. – Mára már kimerítettem a megaláztatási keretemet, és attól tartok, ha felfedném előtted a hátsó felemet, az kicsapná a biztosítékot.

Végül Tatianna felsóhajtott, a füle mögé simított egy sötét hajfonatot, nagy barna szeme összeszűkült, miközben a tenyere melegsárga fénnyel izzani kezdett.

Ó, az isteneknek hála!

A fénypászma az újabb pazar ruha áttetsző ujjára terelte Evie figyelmét, ami tökéletesen simult a nő látványos domborulataira. Evie-t legtöbbször túlzott bűntudat gyötörte, hogy a fizetését olyan komolytalan dolgokra költse, mint egy új ruha – de ez nem jelentette azt, hogy ne irigyelte volna a vajákos pazar ruhatárát.

Tatianna felé irányította a kezét, a tenyere Evie válla előtt táncolt, anélkül, hogy ténylegesen megérintette volna, mire Evie hátsója hirtelen felizzott. Úgy, mint amikor a falu főterén ücsörgött a forró köveken egy verőfényes nap után.

– Megzúztad a farokcsontod, barátocskám. Elég csúnyán, ami azt illeti. – Tatianna hangja olyan volt, mint a kristálytiszta víz, friss és selymes, könnyedén kirántotta a pánikból. Megkönnyebbülten sóhajtott fel. Egy zúzódást még megengedhetett magának.

– Hát persze. – Evie a homlokát dörzsölte. – És mennyibe fog nekem kerülni, hogy meggyógyítsd?

Tatianna arcán hosszan elnyújtott mosoly terült szét, amivel még a legingerültebb embert is lecsillapította volna, már ha nem ismerte őt. Evie azonban ismerte – számára ez a mosoly jobb szó híján… ijesztő volt.

– Hmm – dünnyögte a vajákos, és elgondolkodva megkocogtatta az állát. – Ha azt akarod, hogy teljesen begyógyítsam, két titkot kérek érte.

– Ami annyit tesz, hogy két titkot fogsz kapni, mert melyik univerzumban akarnám én a valagamon fájdalmas zúzódással tölteni a napot? – Evie megdörzsölte a halántékát, és felvonta a szemöldökét. – Mekkora titokról beszélünk?

Tatianna kuncogva a kenőcsökkel és bájitalokkal teli asztalához lépett, a ruhája ide-oda suhogott.

– Semmi olyanról, amivel zsarolni lehetne, de jobb, mint a konyhában hallott üres pletykák.

Evie az elméjében kutatott valami kielégítő után, miközben Tatianna a tinktúrái között válogatott, izzó tenyerével egy kis tál fölött hadonászott, miközben dolgozott. A titkok megosztása nemigen esett nehezére Evie-nek; ő többnyire nyitott könyvnek bizonyult. Gyakran inkább az okozott gondot, hogy a túlságosan személyes dolgokat magában tartsa, különösen Tatianna előtt.

Ha mindenkit megfizethetett volna a privát, nevetséges gondolataival és szokásaival, soha többé nem kellett volna dolgoznia.

Evie idegesen zizegve leszökkent az asztalról, az ajtó melletti polchoz botorkált, és talált egy kis üvegcsét. Elbűvölő kis mütyür volt. Úgy gondolta, jó dísz válna belőle…

– Ne nyúlj hozzá! – sikoltott fel Tatianna, a frászt hozva Evie-re.

– Micsoda? Miért? Mi ez? – Zaklatottan bámulta az üveget és a kezét, amivel majdnem hozzáért. – Békává változtatja az embereket, vagy ilyesmi?

– Mi van? – Tatianna zavartan csóválta a fejét. – Nem, ez egy lassan ható nyugtató. Nagyon hatásos.

Evie visszarántotta a kezét, mintha megégette volna, a homlokát ráncolva figyelte, ahogy Tatianna elmosolyodott, és túlságosan is lazán odavetette:

– A békafőzeteimet egy másik szekrényben tartom.

Fojtott hang hagyta el a torkát, de mielőtt rákérdezhetett volna, hogy a vajákos csak viccel-e, az folytatta.

– Egy titkot, ha kérhetném – mondta Tatianna, visszafordulva a főzetéhez.

Evie gondolataiba merülve szünetet tartott, majd elvigyorodott.

– Múlt éjjel a főnökről álmodtam.

Csattanó és csörömpölő hangok sora hallatszott a vajákos irányából, de mivel annyira nem vallott rá, hogy elveszítse a nyugalmát, Evie azon tűnődött, vajon van-e még valaki a szobában, akit nem láthatott.

Tatianna ekkor megpördült, igyekezetében még több dolgot felborítva, hogy szembenézhessen vele.

Evie szája elnyílt, kezével az arcához kapott, mintha oda lenne írva valami, amiről nem tud.

– Mi az?

Rennedawn keleti nyomornegyedében sem létezett elég tolvaj ahhoz, hogy elorozza Tatianna szemének gonosz csillogását.

– Ó, és mit csináltatok a főnökkel ebben az álomban, te pajkos kis asszisztens?

Evie fújtatva felnevetett, és megpróbált lehajolni, hogy felvegye az elhajított pergameneket, de azonnal kiegyenesedett, amikor megérezte sérülése tiltakozását.

– Merész tőled, hogy azt feltételezed, nem csak egy ártatlan álom volt.

Tatianna méltatlankodva dohogott, majd keze egyetlen intésével visszasöpörte az asztal tartalmát a helyére. A vajákosok között ritka, Tatianna számára azonban hasznos adottság volt ez, hiszen néha szüksége volt arra, hogy gondolataival tárgyakat varázsoljon elő egy sebből anélkül, hogy hozzáérne.

– Láttad már a pasast? Mintha bármi, ami vele kapcsolatos, valaha is ártatlan lehetne. – A drámai hatás kedvéért szünetet tartott, keze fellendült. – Ő a két lábon járó bűn.

Evie a feje fölött körözött a kezével egy glóriát imitálva, de a vajákos csak nevetett, és visszaöntötte a tálba korábbi tartalmát. Tenyere ismét meleg, sárga fénnyel izzott.

– Imádlak, Evangelina, de elég távol állsz az ártatlantól. – Megfordult, egy kis barna tálkát nyújtott Evie felé, melynek émelyítően édes illata volt, és elvigyorodott. – Azért vagy romlott, amilyen körökben mozogsz, kedvesem. Most pedig dörzsöld be ezzel a sejhajodat, de előbb vedd fel a kesztyűt, különben meghajlítja a csontokat a tenyeredben.

Evie sietve felrántotta a kesztyűt, megragadta a tálat, és a sarokban lévő szövetparaván mögé bújt, hogy egy kis magányra leljen. Pár centivel lejjebb rántotta a szoknyáját, majd a szövet és a hátsó fertálya közé simította a kenőcsöt. Közben eltűnődött, milyen kétes helyzetben dolgozik itt. Igazán szörnyű dolgokat látott már eddigi ittléte során, mind megrázóbb, mint az azt megelőző. De egyszer sem érezte szükségét, hogy bármikor közbelépjen, csak késztetést, hogy segítséget nyújtson, ahol tud, és távolságot tartson, ahol nem.