Joseph Marie de Maistre

Elmélkedések

Szerkesztette
Molnár Attila Károly

Századvég Kiadó

Budapest, 2022

A fordítás Joseph de Maistre Considérations sur la France és Essai sur le Principe Générateur des Constitutions Politiques et des Autres Institutions Humaines, Lyon, J. B. Pélagaud, 1880. alapján készült.

Hungarian translation © Kisari Miklós

A fordítást az eredetivel egybevetette: Timkovics Dorottya

© Molnár Attila Károly

© Századvég, 2020

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borító: Albert Anna

Tördelés: Varga Júlia

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-95-8

Tartalom

Molnár Attila Károly
Kapaszkodjunk bele a deszkába, ha már nincs hajónk

ELMÉLKEDÉSEK FRANCIAORSZÁGRÓL

A terjesztő tájékoztatása

A kiadó az új kiadásról

M. O. tábornok levele

Első fejezet
Forradalmak

Második fejezet
Feltevések a Gondviselés útjairól a francia forradalomban

Harmadik fejezet
Az emberi faj erőszakos tönkretételéről

Negyedik fejezet
Lehet-e hosszú életű a Francia Köztársaság?

Ötödik fejezet
A francia forradalom vallásellenes jellegének vizsgálata. A kereszténység megtagadása

Hatodik fejezet
A politikai alkotmányokra gyakorolt isteni befolyás

Hetedik fejezet
A francia kormány alkalmatlanságára utaló jelek

Nyolcadik fejezet
A régi francia alkotmányról – Csapongó gondolatok a királyról és a francia néphez intézett, 1795. júliusi királyi nyilatkozatról

Kilencedik fejezet
Milyen lesz az ellenforradalom, ha lesz?

Tizedik fejezet
Az ellenforradalom vélt veszélyei

Tizenegyedik fejezet
David Hume: Töredékek a francia forradalom történetéből

Post scriptum

TANULMÁNY A POLITIKAI ALKOTMÁNYOK ÉS MÁS EMBERI INTÉZMÉNYEK RENDEZŐELVÉRŐL

A kiadó tájékoztatója

Előszó

Tanulmány

Molnár Attila Károly

Kapaszkodjunk bele a deszkába, ha már nincs hajónk

Joseph de Maistre-et kevéssé ismeri a magyar közönség, a szakma vagy ignorálja, vagy elutasítja. Azok, akik érdeklődnek a politikai gondolkodás vagy a politikai teológia iránt, ismerik a nevét, de nem születnek róla tanulmányok, sem doktori dolgozatok. Jelenleg nem tűnik alkalmasnak Magyarországon egy egyetemi karrier felépítésére. Ennek talán magyarázata, hogy állhatatosan és élesen szemben állt a felvilágosodással és a francia forradalommal, és e szembenállása a mai egyetemi mainstream által eddig domesztikálhatatlan nézetek megfogalmazását eredményezte. Míg a felvilágosodás filozófusait bíráló David Hume-ot,[1] mindezeket a francia forradalom borzalmáért felelőssé tevő Edmund Burke-öt az egyetemi világ addig értelmezte, míg végül bele tudta szuszakolni a világképébe – és megalkotta a „skót”, majd később az „angol” felvilágosodás fogalmát, kifejezve, hogy az ügy végül legyőzte a kritikusait –, de Maistre megkapta Isaiah Berlintől a fasiszta[2] jelzőt – miután a hízelgőnek tűnő francais, catholique, gentilhomme kifejezésekkel illette.[3]

De Maistre írásai életében nem váltottak ki akkora hatást, mint Burke a Töprengésekkel.[4] Inkább méltatták, mint idézték. Nem volt egy nagyhatalom vezető politikusa, csak egy éppen megszűnt kis ország – Savoya – száműzetésben tengődő jogásza. Bár rengeteget írt, kevés műve jelent meg életében.[5] A Bourbon-restauráció után a francia szellemi élet egyik legtermékenyebb időszaka következett. Mindenesetre jóval termékenyebb, mint a forradalom és Napóleon éveiben volt. De Maistre műveinek népszerűsége és újrakiadása, majd az összkiadása mégis III. Napóleon és a III. Köztársaság idejére esett.[6] A szekuláris republikánusokkal csatázó katolikus monarchisták védőszentje lett. Az angolszászok ekkor élveteg borzadállyal olvasták, és a pápistákkal szembeni összes előítéletük igazolását látták a szövegeiben.[7] Ekkor születtek róla hagiográfiák és a lehető legsötétebb tónusokat használó bírálatok, amelyekben de Maistre vad abszolutista, kegyetlen teokrata, a király–pápa–ítélet-végrehajtó szentháromság apostola, szűk látókörű és merev dogmatikus, a középkor legsötétebb figurája, és így tovább. Legjobb esetben fura, anakronisztikus alak.

Azonban ez megváltozott a XX. század második felében, amikor egyrészt megalakult szülővárosában, Chambéryben az életműve kutatását célzó intézet és folyóirat,[8] és főleg akkor, amikor az egyetemi életben a felvilágosodás bírálata nemcsak megszokott[9] lett, de szinte kötelező. Azt még kritikusai – mint például Berlin – sem tagadták, hogy de Maistre eredeti és érdekes szerző volt, aki emiatt és a domesztikálhatatlansága miatt lett érdekes a liberalizmus és a demokrácia problémái iránt fogékonyak számára.[10]

A forradalom hatására a felvilágosult abszolutizmus reformer híve előbb óvatos reformkonzervatív lett, majd Savoya elfoglalása után, és főleg a Szentpétervárt töltött évek során a forradalom tanításainak és előfeltevéseinek egyre élesebb kritikusa. Azonban ma már, ahogyan a haladásba vetett hit alábbhagyott, nemigen tekintik a múlt prófétájának,[11] nem használják rá ezt az egykori elítélő jelzőt. A mai de Maistre-irodalom inkább François Vermale[12] értelmezését követi, az alkotmánytan, tekintély és szuverenitás, decizionizmus[13] elméletalkotójának, a politikai teológia egyik fontos szerzőjének tekintik, míg a szélesebb egyetemi közvéleményben talán a Berlin által rásütött bélyeg az uralkodó.

Akárcsak Edmund Burke-öt, Joseph de Maistre-et is a mai konzervatívok egyik előfutárának tekintik annak ellenére, hogy magát nem nevezte annak, és a szó szoros értelmében nem is akart konzerválni. Míg Burke számára a brit status quo értékes és megőrzendő volt, sőt a franciát is méltatta a Töprengésekben, de Maistre nagyon is lesújtó véleménnyel volt a „féreg rágta” ancien régime-ről, amely végül a forradalmat eredményezte, hiszen a papság gallikán volt, a nemesség pedig a philosophe-okat majmolta.

De Maistre nemcsak gondolkodása mélységét, hanem a politikai ítéletét tekintve is kitűnt a kortárs monarchista szerzők közül. Nem pusztán royalista[14] volt, nem pusztán Bourbon-párti, és egyáltalán nem akart sem ellenforradalmat – ez de Bonald témája volt –, sem revansot, sem az ancien régime visszaállítását. Ez utóbbi nemcsak nem lehetséges, de nem is kívánatos. Ugyanis a „[…] francia forradalom fő oka a nemesség erkölcsi hanyatlásában keresendő”.[15] Sorsukat, büntetésüket megérdemelték. De Maistre nem akarta a monarchiát úgy restaurálni, ahogyan az létezett 1789 előtt, és a forradalmat eredményezte.[16] A Soirées-ben írta Voltaire-ről, hogy „Párizs megkoronázta, Szodoma száműzte volna”,[17] ami jól kifejezi a véleményét az ancien régime világáról.

Az ellenforradalmat még kevésbé támogatta, mivel az is szörnyetegek uralmát hozná el. „Hihető-e, hogy a betegség után az egészség visszanyerése ugyanolyan fájdalmas, mint a megbetegedés folyamata? Hogy a szörnyek által megdöntött monarchiát hozzájuk hasonló szörnyeknek kell helyreállítaniuk?”[18] De nem pusztán morális, hanem nagyon logikus, a konstruktivizmus kritikájával koherens érvei is voltak az ellenforradalom ellen: „[…] a királyság helyreállítása, amit ellenforradalomnak neveznek, nem egy ellentétes forradalom lesz, hanem a forradalom ellentéte”.[19] Az ellenforradalom csak egy újabb konstruktivista politika lenne, ezért a megoldás a forradalomellenesség. „A NAGYON NAGY és NAGYON JÓ ISTEN nevében, az általa kiválasztott és elhivatott férfiakat követve, Isten alkotóerejének hatása alatt tértek majd vissza régi alkotmányotokhoz, és fogadjátok majd a király ajándékát, az egyetlent, amire bölcsen vágynotok kell: az uralkodó által rendelkezésetekre bocsátott szabadságot.”[20]

Azonkívül, hogy a forradalom büntetés, és a benne részt vevők, bár Isten tervét hajtják végre, de gonoszok, azzal tisztában volt de Maistre, hogy a forradalom után már semmi sem lehet ugyanaz, mint előtte volt. Ahogyan a Római Birodalom sem lehetett ugyanaz a barbárok inváziója után, még akkor sem, ha a barbárok elmentek.[21] Jóval később ezt a benyomást di Lampedusa fogalmazta meg: „Ha azt akarjuk, hogy minden úgy maradjon, ahogyan van, mindennek meg kell változnia”.[22]

Az ancien régime hajótörést szenvedett. Visszaépíteni nem lehet, de talán visszaépül az európai civilizáció és társadalom. Azonban nem volt minden írásában ilyen optimista de Maistre: „Európával együtt halok meg. Jó társaságban vagyok”.[23]

* * *

Burke-höz és Ciceróhoz hasonlóan homo novus volt – olyan alacsony származású, aki sikeres tudott lenni –, jogi tanulmányokat folytatott, és irodalmi-filozófiai érzéke volt. Ezért nem a régi renddel, hanem az azt elvető felvilágosodással és a philosophe-okkal került ő is szembe.[24] Kora fő konfliktusának a philosophe-ok és a katolikusok közti csatát tartotta, „a kereszténység és a filozofizmus vérre menő harcát”.[25]

A forradalom előtti Savoyára cseppet sem voltak igazak a régi renddel kapcsolatos közhelyek, ahogyan XVI. Lajosra sem. Savoyát felvilágosult abszolutista módon kormányozta előbb III. Viktor Amádé, majd IV. Károly Emánuel. E reformok része volt a kodifikáció, amelyben de Maistre apja meghatározó szerepet játszott, és ezért elnyerte a nemesi címet.

De Maistre a család elsőszülött gyermeke volt. A jezsuita kollégiumban tanult Chambéryben, majd Torinóban jogot hallgatott. Tanulmányai után, 1772-ben visszatért Savoya fővárosába, Chambérybe, ahol a király szolgálatába állt. 1788-ban nevezték ki szenátornak. A görög és latin mellett beszélt az újlatin nyelveken és angolul, valamint olvasott németül is. A hatalmas családi könyvtárat azonban hátra kellett hagyniuk, amikor a családnak menekülnie kellett Chambéryből.

A törekvő fiatalember hamarosan az egyik szabadkőműves páholy, a Trois Mortiers tagja lett 1774-ben, majd a skót rítusú La Parfaite Sincerite páholyé. Itt találkozott a misztikus Claude de Saint-Martin tanításaival, aki a philosophe-ok kortárs kritikusa volt.[26] Szabadkőműves volta miatt a forradalom első éveiben gyanakodva szemlélték írásait az udvarban.

De Maistre már 1791 januárjában „nagyszerűnek” nevezte Burke reakcióját a francia eseményekre.[27] Ahogyan Burke a Töprengések írása idején és később is a francia nézetek terjedése miatt aggódott, hasonlóképpen aggódott de Maistre is. A francia eseményekről hasonló sötét tónusban írt, mint Burke: iskolázott barbárság, rendszeres erőszak és kiszámított romlottság.

Savoya egy puskalövés nélkül esett el 1792. szeptember 22-én. De Maistre és családja Svájcba, Lausanne-ba menekült a bevonuló francia csapatok elől, majd pár hónap múlva visszatérték, hogy végleg elmeneküljenek. Ezután huszonöt évig hontalan volt. Mivel Chambéry 1815 után is francia megszállás alatt maradt, sohasem térhetett oda haza. 1793 és 1797 között Lausanne-ban lett Piemont követe. Piemont 1796-ban – a Savoya visszafoglalására tett sikertelen kísérlet után – békét kötött Franciaországgal, azonban két év múlva a franciák elfoglalták, és Károly Emánuel uralma Szardíniára szorult vissza.

Első nyilvános és sikertelen reakciója a francia eseményekre a Lettres d’un royaliste savoisien (1793) volt. A szöveget még az a bizakodás jellemzi, hogy az osztrák–savoyai csapatok kiűzik a francia megszállókat. Ennek megfelelően a hangulata konzervatív, a régi békét és nyugalmat hangsúlyozza. A szöveget azonban királyellenesként értelmezték Torinóban, és betiltották. A következő évben megírt egy ötödik levelet is, de azt már nem adta közre.[28] François de Bovetnek, Sisteron püspökének küldte meg bírálatra, akinek tanácsára újraírta a szöveget. Előtte azonban megírt két kritikát a jakobinus kedvenc Rousseau[29] Társadalmi szerződés című művéről (az 1870-ig kiadatlanul maradt, 1794-es De la Souveraineté du peuple-t és az 1795-ös De l’État de nature, ou Examen d’un écrit de Jean-Jacques Rousseau-t). Eközben jelent meg Benjamin Constant De la force du gouvernement actuel de la France et de la nécessité de s’y rallier (1796) és de Staël Réflexions sur la paix intérieure[30] (1795) című írása, amelyekre válaszul írta meg de Maistre az Elmélkedések Franciaországról-t. A szöveg eredeti címe Considérations religieuses sur la France volt, de Mallet du Pan[31] tanácsára a vallásos jelzőt kivette a címből. A szöveg meglehetősen keserű bevezetőjét a Savoya visszafoglalására tett próbálkozás kudarca, a szárd–osztrák hadak veresége magyarázza: „»Hogyan fordulhat elő – hallható mindenhol –, hogy a világegyetem legbűnösebb emberei diadalmaskodnak a világegyetem felett?« »Egy borzalmas királygyilkosság akkora sikert aratott, amekkorára az elkövetői számítottak!« »A monarchia intézménye egész Európában zsibbadt állapotba került! Ellenségei mindenütt szövetségesekre találnak, még a trónokon is!« »A gonoszoknak minden sikerül! A legkisebb nehézség nélkül megvalósíthatják legmerészebb terveiket is, míg a jó ügy pártja szerencsétlen és nevetséges mindenben, amibe csak belefog!« »A közvélemény egész Európában üldözi a hűséget!« »A legnagyobb államférfiak kivétel nélkül tévednek!« »A legnagyobb tábornokok megaláztatás tárgyai!«”[32]

1797-ben IV. Károly Emánuel Torinóba hívta, de a franciák nem sokkal ezután megszállták Piemontot, és de Maistre ismét emigrációba kényszerült. Ezúttal Velencébe. Nemsokára az uralkodó felkérésére elvállalta Szardínia jogrendszerének rendbetételét. Azonban hamarosan összeütközésbe került a sziget alkirályával, és 1802-ben kinevezték Szentpétervárra nagykövetnek. 1803-tól a következő tizennégy évet itt töltötte el pénztelenül és legnagyobb részt a családja nélkül. Hamarosan az orosz arisztokrácia megbecsült vendége és kedvence lett. Politikai ügyességét mutatja, hogy a helyét meg tudta őrizni a piemonti uralkodó követeként azután is, hogy I. Sándor cár megkötötte Napóleonnal a tilsiti békét, és vállalta, hogy részt vesz az Anglia elleni blokádban.

1808 után Szperanszkij lett a cár legfőbb tanácsadója, aki különféle reformokat tervezett bevezetni. Mindezekre reakcióként írta de Maistre a Tanulmány a politikai alkotmányok és más emberi intézmények rendezőelvéről-t: „Már maga az a szó, hogy reform, mindig is gyanús lesz a bölcs ember számára […]”.[33] Majd pedig elkezdte írni a Du Papét – amely tematikusan az Elmélkedések és a De la Souveraineté du peuple folytatása –, valamint a Les Soirées de Saint-Pétersbourgot. Ez utóbbi Platón Törvények című párbeszédét követi,[34] mindkettőben három beszélő van, és az alapkérdés az államalkotás.

Eközben 1812-ben a francia–orosz szövetség felbomlott, és a cár felkérte de Maistre-et tanácsadójának, ő azonban hűséges maradt az uralkodójához, és nem vállalta el a cár szolgálatát. Végre jövedelemhez jutott, így 1814-ben a családja csatlakozhatott hozzá. Ekkor írta egyik legkarakteresebb művét, a Lettres a un gentilhomme russe sur l’inquisition espagnole-t (1815).

Azonban nem sokkal később, 1816-ban kitört a botrány, és a következő évben el kellett hagynia Szentpétervárt, miután a jezsuita rendet is kitiltották Oroszországból. Az történt ugyanis, hogy de Maistre a népszerűségét arra használta fel, hogy orosz arisztokratákat térített át a katolikus hitre.[35]

Párizson keresztül tért vissza hazájába, Piemontba, ekkor járt életében először és utoljára a francia fővárosban, ahol XVIII. Lajos fogadta.

Torinóba visszatérte után kapott egy nagyszerű, de nem túl sok hatalommal járó hivatalt, a Nagy Kancellária kormányzója lett 1818-ban. E tisztsége ellátása közben, 1819-ben jelent meg a Du Pape. Majd befejezte a Les Soirées-t, ami nem sokkal 1821-ben bekövetkezett halála után jelent meg. De Maistre rengeteget írt, és hatalmas levelezést folytatott: összesen 750 levelezőpartnere között 300 állandó volt.[36]

A francia forradalom

A forradalom értelmezésében kevésbé, de leírásában követte Edmund Burke-öt. Mire az Elmélkedések megjelent, már rengeteg kritika született a francia forradalomról, tanairól és tetteiről. Ebben meghatározó és újszerű volt Burke, de Maistre sokkal kevésbé.[37] A forradalom egyszerre szélsőséges szabadság, a törvények és a vallás, a megszokott korlátok megszűnése és ugyanakkor zsarnokság.[38] „Franciák! A pokolbéli dalok, az ateizmus istenkáromlása, a halálhörgés; az átvágott torkú ártatlanok hosszú szenvedése, a gyújtogatások fénye; a legkiválóbb király vérével beszennyezett trón és az oltárok romjai, az erkölcsök és a nép hitének meggyalázása, a rémtettek ezrei: megtévesztőitek és zsarnokaitok erre alapozták azt, amit úgy neveznek: a ti szabadságotok” – írta de Maistre.[39]

„Mindeközben a törvényeknek nincs semmi tisztelete, a kormány maga is elismeri, hogy képtelen a törvényeknek érvényt szerezni. Mindenfelé azt látni, hogy egyre gyakoribbak a legalávalóbb bűnök, a köztársaság démonja felemelt fejjel garázdálkodik, az alkotmány olyan, mint a pókháló, a hatalom a legrettenetesebb bűnöktől sem riad vissza. A házasság törvényes prostitúció, az atyai tekintély megszűnőben, senki sem riad meg a bűntől, a szűkölködő sehol sem lel támogatásra. A hideglelős öngyilkosság vádlón emlékezteti a kormányt a sok-sok szerencsétlen reménytelenségére. A nép erkölcsi züllése ijesztő, és a vallás eltörlése, valamint a közoktatás teljes hiánya olyan generációt szabadít Franciaországra, amelyet már elképzelni is rémisztő. A forradalom rengeteg szenvedést okozott, mert sokat rombolt, és durva, kíméletlen erőszakot tett a tulajdonon, az előjogokon és a szokásokon. Miután pedig minden plebejus diktatúra természeténél fogva erőszakos, durva és könyörtelen, a francia forradalmat irányító zsarnokság ezeket a tulajdonságokat végletes tökélyre fejlesztette; a világ még sohasem látott ennél alantasabb és tökéletesebb rémuralmat.”[40]

Az áteredő bűn politikai következménye a becsvágy, a politikai lázadás forrása – annak a vágya, hogy az ember magát a felette állóval, végső soron Istennel egyenlőnek tételezi. A hierarchia felszámolása a forradalom során felszámolta a különbségeket, azonban senki sem akarja, hogy úgy kezeljék, mint bárki mást, hanem különleges elbánást akar – a demokráciában majd mindenki királynak gondolja magát, és elvárja, hogy így kezeljék a többiek. „A nép csak hagymázas gondolatokat nyert az általános felfordulásban, például hogy a nép jogosan támaszthat igényt bármilyen méltóságra.”[41] Ezzel szemben nem szabad bedőlni az ideális egyenlőség ostobaságának, mert az csak a szavak szintjén létezik. Az, amire a törekvő, ambiciózus emberek törekszenek, az elismerés, s ezt nem a demokráciában érheti el a legtöbb ember, hanem „vitathatatlanul a monarchia az a kormányzási forma, amely több állampolgárt hoz kitüntetett helyzetbe.”[42] A lázadó tömeg számára a forradalom célellentétes: ambíciójukat csak a monarchiában érhetik el, az egyenlőség világában csak tülekedés lesz, de elismerést, megbecsülést nem kapnak – ahogyan azt Alexis de Tocqueville megfigyelte pár évtizeddel később az Egyesült Államokban.

Teodicea és politikai teológia

Hogyan lehetséges a sátánfajzatok garázdálkodása Franciaországban? Miért engedi ezt meg az Isten? Jeremiás próféta óta a zsidó és a keresztény gondolkodás problémája a Gonosz, az emberi élet sok nyomorúságának a léte. Ahogyan a zsidók számára a babiloni fogságot és a magyarok számára a török megszállást meg kellett magyarázni, úgy a forradalmárok sikerei is magyarázatot igényeltek.

Nem volt kérdéses, hogy a forradalom pokoli, Párizs az új Pandemónium. De nem csak a terror és egyéb gazságok miatt mondta ezt de Maistre. A szörnyűségek csak a lázadás jelei. A lényeg az, hogy a forradalmárok Isten ellen lázadnak, mint a Sátán. És ezek a pokolfajzatok, „forradalom által világra hozott szörnyek” büntetik meg az Isten elleni lázadást régóta támogató franciákat. A forradalom eseményei Isten büntetései. Ugyanis Franciaország, az égi birodalom utáni legszebb királyság[43] nem töltötte be feladatát, nem volt Európa legkeresztényibb monarchiája, hanem teret adott a philosophe-oknak, akik az egész kontinenst megfertőzték a vallás- és egyházellenes tanaikkal, és ezzel a rend alapjait ásták alá. „Ész istennő a legnagyobb erővel Franciaországban támadott a kereszténységre: az ellenség a fellegvárat ostromolta meg.”[44] Franciaország pedig „arra használta fel a befolyását, hogy küldetését meghazudtolva demoralizálja Európát, nem csodálkozhatunk, hogy rettenetes dolgokat kellett elszenvednie, míg mostani állapotába jutott.”[45] Ezért méltányos büntetés[46] a forradalom a franciák számára:

„Régóta nem láttunk olyan borzalmas büntetést, amelyet ennyi bűnösnek kellett elszenvednie. A szerencsétlenül jártak között kétségkívül voltak ártatlanok is, de sokkal kevesebb, mint ahogy a közvélekedés gondolja. Mindazok, akik azon fáradoztak, hogy megfosszák a népet vallásos hitétől; mindazok, akik homályos okoskodásokkal támadták a tulajdon törvényeit; mindazok, akik arra buzdítottak: üssétek, vágjátok, a lényeg, hogy győzzünk; mindazok, akik rátámadtak az állam alaptörvényeire; mindazok, akik tanácsolták, jóváhagyták, helyeselték a királlyal szembeni erőszakos fellépést; nos, ők valamennyien forradalompártiak voltak, és a forradalompártiak nagyon is megérdemelten lettek az áldozatai, még a mi szerény nézeteink szerint is […] De amikor egy filozófus vigasztalja magát azzal, hogy csak szerencsétlenségek árán lehet eredményt elérni, amikor szíve mélyén azt gondolja: Nem számít százezer gyilkosság, csak szabadok legyünk, és ha erre a Gondviselés azt válaszolja: Elfogadom az érvelésedet, de te is benne leszel a százezerben, hol itt az igazságtalanság?”[47]

A forradalom ezért sátáni[48] és isteni egyszerre: a forradalom végrehajtóinak szándéka sátáni, de a forradalom az isteni Gondviselés része, az isteni büntetés – még akkor is, ha ártatlan áldozatai is vannak.

A forradalom az Isten elleni lázadás büntetése. „Mindig is éltek hitetlenek, de a XVIII. század előtt, a kereszténységen belül sohasem lázadtak fel Isten ellen. Sohasem fordult elő, hogy az összes tehetséges ember összeesküdött volna teremtője ellen, márpedig napjainkban ennek vagyunk tanúi […]

HÁBORÚT HIRDETTEK ISTEN ÉS AZ Ő ADOMÁNYAI ELLEN […]

ez a fajta istentelenség, amelyik teljesen a XVIII. század sajátja […] személyes gyűlölettel fordultak isteni Teremtőjük ellen”.[49]

A lázadás hangsúlyozása egyrészt de Maistre teodiceájának fontos eleme: Ádám és Éva lázadásának büntetése a kiűzetés volt, a mai lázadóké pedig a sátánfajzat forradalmárok pokoli világa. Másrészt a lázadás a forradalmárok alkotmányozó, új világot építő terveinek értelmetlenségét hangsúlyozza, hiszen a Gondviselés, a természet – amelyben Isten nyilatkozik meg – ellen lázadnak. Mivel dogmáik, fantáziájuk alapján a történelemből megismerhető emberi természet, társadalom, azaz Isten akarata ellenére akarnak konstruálni egy világot, kudarcuk szükségszerűen csak tetézi a bajt.

De Maistre a politikai teológiában három fontos elemet terjesztett el:

1, a politika és a vallás szerkezetileg hasonló (mindkettő bűnös emberek együttélésére vonatkozik, ezért szükségképpen hierarchikus, és tartalmazza a döntést, a szuverént, mindkettő problémája az universitas fidelium, a szellemi egység elérése és őrzése);

2, a teológia terén magalapozott fogalmak kerültek át a politikába;

3, a politikai tekintély, szuverenitás szükségképpen vallásos jellegű, szent, nem racionális az elfogadása. A szuverenitás szent volta azt jelenti, hogy tiszteletet érdemel, félelemkeltő és magával ragadó, és emiatt lényegében vitathatatlan és megalkothatatlan.

Látható, hogy eltérő a vallás és Isten szerepe az érvelésében. Az ekkor már eléggé elterjedt nézet szerint a vallás teremt társadalmi egységet, funkcionális:[50] „Egyetlen intézmény sem lehet hosszú életű, ha nem a valláson alapul.”[51] Másrészt az ember önhitt világalkotó képessége korlátozott, Isten (a Gondviselés) nélkül az ember önmaga semmit sem tud teremteni. Az ember csak Istenre támaszkodva, az ő eszközévé válva képes bármire. „Semmi sem fordulhat jobbra az emberben ISTEN NÉLKÜL[52] […] nem találtok benne egyetlen olyan intézményt sem, amelyiknek az ereje, a szilárdsága ne lenne isteni ihletésű”.[53]

De Maistre Istenre és a Gondviselésre hivatkozása a világ, a társadalmi, politikai viszonyok és intézmények maga az ember ember általi megalkothatatlanságának hangsúlyozása: „A sokaság soha nem kapja meg, amit akar: szerepe az elfogadás, sohasem a kiválasztás.”[54] Az önmegváltás, önmegalkotás és világalkotás reménye, valamint az utópizmus kritikája, amelyek büntetése a francia forradalom.

Jegyzetek

Kapaszkodjunk bele a deszkába, ha már nincs hajónk

[1] L. L. Bongie: David Hume: Prophet of the Counter-revolution. Liberty Fund, 2000.

[2] „Ez nem kvietizmus, nem is konzervativizmus, nem is a status quóba vetett vak hit, nem is pusztán papos obskurantizmus. Ez a modern fasizmus paranoid világához vonzódás.” (I. Berlin: Joseph de Maistre and the Origins of Fascism. In The Crooked Timber of Humanity, 1990. p. 113.) De Maistre tanításai állnak a „totalitárius tanok középpontjában”. (127) Például Arthur Versluis (The New Inquisitions: Heretic-Hunting and the Intellectual Origins of Modern Totalitarianism. Oxford, 2006), ezt folytatva Carl Schmitt Eric Voegelin mellett őt tekintette a totalitarizmus szellemi megalkotójának. Ez a jelző és a szerző „megfelelő” értelmezése olyan fontos, hogy a jelen kötetben is szereplő Elmélkedések Franciaországról 1994-es angol kiadásának előszava Berlin említett tanulmányából származik, nem pedig a szöveget fordító és de Maistre értelmezésében jóval kevésbé elítélő, de Maistre-et alaposabban ismerő és tárgyaló történésztől, Richard A. Lebruntől. (Joseph de Maistre: Considerations on France. Cambridge University Press, 1994.) Berlint követi például Stephen Holmes: Anatomy of Antiliberalism. Harvard University Press, 1993, és Peter Davies: The Extreme Right in France, 1789 to the Present. Routledge, 2002.

[3] Berlin 93. Berlin húsz éven át gondosan megírt de Maistre-tanulmányát érdemes gondosan olvasni. A hivatkozott fordulat úgy is értelmezhető, hogy a francia katolikus úriember fasiszta. A fasiszta meglehetősen mai korra szabott értelmét adta Berlin de Maistre kapcsán: szemben áll a racionalizmussal, empirizmussal, liberalizmussal, technokráciával, egalitárius demokráciával, szekularizmussal, a nem intézményes vallással. (94)

[4] Bár J. Godechot szerint hiba lenne Burke hatását túlértékelni a francia ellenforradalmárok közt. (The Counter-Revolution: Doctrine and Action, 1789–1804. 1971.)

[5] Ugyanakkor a halála utáni évtizedben több műve is megjelent németül.

[6] Az Elmélkedések megjelenése utáni első 47 évben hét írás jelent meg de Maistre-tel kapcsolatosan, a következő 37 évben pedig 23; a Du Pape esetében még feltűnőbb a kortársak érdektelensége. (John C. Murray: The Political Thought of Joseph De Maistre, The Review of Politics, Vol. 11, No. 1 [Jan., 1949], pp. 64.)

[7] Carolina Armenteros–Richard Lebrun szerk. Joseph de Maistre and His European Readers: From Friedrich Von Gentz to Isaiah Berlin. Brill, 2011.

[8] Revue des Études Maistriennes. Kiadta az Institut d’Études Maistriennes, Centre Universitaire de Savoie, Chambéry. Az Association des amis de Joseph et Xavier de Maistre szintén 1975-ben alakult meg.

[9] John Gray: Enlightenment’s Wake: Politics and Culture at the Close of the Modern Age. London–New York, Routledge, 1995.

[10] De Maistre kortárs irodalmának alaphangját R. Lebrun (Throne and Altar, the Political and Religious Thought of Joseph de Maistre. The University of Ottawa Press, 1962, uő.: Joseph de Maistre: An Intellectual Militant (McGill – Queen’s University Press, Kingston and Montreal, 1988), és Against Rousseau, McGill – Queen’s University Press, 1996) mellett Owen Bradley: A Modern Maistre: The Social and Political Thought of Joseph de Maistre (Lincoln, University of Nebraska Press, 1999) adja meg.

Bradley azzal utasítja el Berlin fasiszta jelzőjét, hogy a fasiszták modern mozgalom lévén azt hirdették, hogy a társadalom szabadon újraalkotható tetszőleges módon, csak akarat és szándék kérdése. Ezzel szemben de Maistre, mint a konzervatívok általában, a konstruktivizmus korlátainak hangsúlyozásával megy a baloldaliak idegeire.

Lásd még Aurelian Craiutu: Liberalism under Siege. Lexington Books, 2003. Darrin M. McMahon: Enemies of Enlightenment. The French Counter-Enlightenment and the Making of Modernity. Oxford University Press, 2001. K. W. Swart: The Sense of Decadence in the Nineteenth-Century France. Springer, 1964.

Pierre de Meuse: Idees et doctrines de la Contre-révolution. Dominique Martin Morin, 2019.

[11] Ezt a jelzőt Barbey d’Aurevilly terjesztette el de Maistre-ről (Les Prophètes du Passé. Paris, Calmann Levy, 1889), amit Berlin utasított el, hogy egy még gyilkosabb epitheton ornansszal lássa el, a fasisztával. De Maistre dogmatikus, irrelevens reakcióskénti értelmezését halála után Charles-Augustin Sainte-Beuve alapozta meg. Az első tudományos igényű életrajza meglehetősen későn jelent meg. (Robert Triomphe: Joseph de Maistre: Étude sur la vie et sur la doctrine d’un matérialiste mystique. Geneva, Droz, 1968.) Azóta szép számmal jelentek meg róla portrék franciául és angolul. Franck Lafage: Le comte Joseph de Maistre: Itinéraire intellectuel d’un théologien de la politique.

[12] François Vermale: Notes Sur Joseph de Maistre, Inconnu. Chambéry, 1921. (Forgotten Books, 2019.)

[13] G. Garrard, Jospeh de Maistre and Carl Schmitt. In R. Lebrun: Joseph de Maistre’s Life, Thought, and Influence. McGill – Queen’s University Press, 2001.

[14] James L. Osen: Royalist Political Thought During the French Revolution. Praeger, 1995.

[15] Jelen kötet 178.

[16] John C. Murray: The Political Thought of Joseph De Maistre. The Review of Politics, Vol. 11, No. 1 (Jan., 1949), pp. 63–86.

[17] „Paris le couronna, Sodome l’eût banni.” Joseph de Maistre: Les Soirées de Saint-Pétersbourg. I. Lyon – Paris, 1831. p. 252.

[18] Jelen kötet 157–158..

[19] Jelen kötet 185.

Lásd még: „ellenforradalom kifejezéssel illetjük a forradalom megsemmisítésére hivatott bármilyen mozgalmat, mert ez a mozgalom a másiknak pont az ellentéte, ezért a szónak is ellentétesnek kell lennie.” (Jelen kötet 157.)

[20] Jelen kötet 159.

[21] Murray p. 71.

[22] G. T. di Lampedusa: A párduc. Budapest, 1984.

[23] „Je meurs avec l’Europe; je suis en bonne compagnie”, idézi Robert Triomphe: Joseph de Maistre: Étude sur la vie et sur la doctrine d’un matérialiste mystique. Droz, 1968, p. 328.

[24] Elisha Greifer: Joseph de Maistre and the Reaction Against the Eighteenth Century. American Political Science Review, 1961, vol. 55, issue 3, 591–598.

[25] Jelen kötet 106.

[26] A felvilágosultak kritikája kapcsán hivatkozott Nicolas-Sylvestre Bergier teológus Réfutation des principaux articles du „dictionnaire philosophique” (1771) című művére is.

[27] Greifer p. 592.

[28] F. Vermale: Les origines des „Considérations sur la France” de Joseph de Maistre. Revue d’Histoire littéraire de la France, 33e Année, No. 4 (1926), pp. 521–529.

[29] A de Maistre-irodalom jelentős teret szentel a Rousseau–de Maistre-hasonlóságoknak.

Vö. Richard Lebrun: Joseph de Maistre and Rousseau. In Studies on Voltaire and the Eighteenth Century LXXXVII (1972), pp. 881–98.

Graeme Garrard: Rousseau, Maistre and the Counter-Enlightenment. History of Political Thought 15 (Spring 1994), pp. 97–120.

Gordon McNeil: The Anti-revolutionary Rousseau. American Historical Review LVm (1953), pp. 808–823.

Jean-Yves Pranchère: L’autorité contre les lumières: la philosophie de Joseph de Maistre. Droz, 2004.

[30] Az Elmélkedések kilencedik és tizedik fejezete közvetlenül de Staëlra adott válasz.

[31] Tőle származik az a megfigyelés, amit de Maistre is vallott, hogy a forradalom felfalja gyermekeit: „A l’exemple de Saturne, la révolution dévore ses enfans”. (Considérations sur la nature de la révolution de France et sur les causes qui en prolongent la durée. London, 1793. p. 63.)

[32] Jelen kötet 57.

[33] Jelen kötet 254.

[34] M. Kochin: How Joseph de Maistre Read Plato’s Laws. Polis, 2002. 19(1–2): 29–43.

[35] A leghíresebb katolikus konvertitája Szófja Szvecsina (1782–1857), aki 1826-ban Párizsba is költözött, és harminc éven át ultramontán szalont tartott fenn ott.

[36] Jean-Louis Darcel: The Roads of Exile. In R. Lebrun: Joseph de Maistre’s Life, Thought, and Influence. McGill – Queen’s University Press, 2001.

[37] Jean Baptiste de Voisin: Examen des Principes de la Revolution Française, 1795. Angolul An examination of the principles of the French Revolution, 1796.

[38] „[…] ez a túlzó szabadosság, ami az anarchisták szerint az egyedüli igazi szabadság, nyújtja azt a tőkét, amiből a zsarnokság kinő […] a szabadság maga teszi rabszolgává a túl szabad népet. Minden túlzás […] átfordul az ellenkezőjébe […] A szélsőséges szabadság zsarnokságot szül.” (Cicero 1998, 31).

„Az a véleményem, hogy a jelenlegi kormány visszaél a hatalommal, és minden jogában megsérti a népet, amelyet a legszégyenletesebb szolgaságba taszított. Ez a kevesek boldogságát biztosító, utálatos rendszer a tömegek elnyomásán alapul”. (Jelen kötet 95.)

A „franciák meg akartak szabadulni az emberi hatalomtól, de ezek a kusza erőfeszítések szolgaságba taszítják őket”. (Jelen kötet 137.)

[39] „Robespierre, Collot és Barère soha nem gondolt arra, hogy létrehozza a forradalmi kormányt, vagy bevezesse a terror rendszerét. A körülmények észrevétlenül terelték őket ebbe az irányba, és soha többé nem fog előfordulni hasonló. Ezek a végtelenül középszerű emberek a történelem legszörnyűbb önkényuralmát gyakorolták egy bűnös nemzet felett, és bizonyára az egész királyságban őket lepte meg leginkább, hogy mekkora hatalmuk lett”, és „egy enyhe fuvallat elég volt, hogy elsodorja őket.” (Jelen kötet 58.)

[40] Jelen kötet 161–162..

[41] Jelen kötet 163.

[42] Jelen kötet 165.

„A megbecsülés csakis a szuverenitásé lehet, s mint egy széles tartályból, úgy származik át őróla, gondos méricskélést követően, a rendekre és az egyénekre. […] Franciaországban ugye nincsenek rangok, csak hatalom, az pedig semmi mástól nem függ, csak az erőtől.” (Jelen kötet 124.)

[43] Jelen kötet 70.

A philosophe-ok felelőssé tétele a trón és oltár ellen lázadásért elterjedt nézet volt már akkor, Edmund Burke mellett a francia forradalomellenes irodalomban is.

[44] Jelen kötet 75.

[45] Jelen kötet 61.

A „század filozófiája gyűlölettel forduljon azok felé a társadalmi intézmények felé, amelyeket nem sikerült elválasztani a vallásos gondolkodásmódtól. És ez be is következett: egyetlenegy kormány, egyetlenegy európai intézmény sem tetszett neki, mert megmaradtak kereszténynek, és amilyen mértékben megmaradtak kereszténynek, úgy lett úrrá az elméken az egyetemes elégedetlenség, minden keresztény lenézése. Franciaországban aztán végleg nem ismert határt a filozófusok őrjöngése”. (Jelen kötet 276.)

[46] Vö. Szent Tamás: „Deus est auctor mali quod est pœna, non autem mali quod est culpa.” (ST I. q49 a2)

[47] Jelen kötet 61., 62.

[48] Satanique dans son essence (Du Pape, Paris, 1841. p. xii).

[49] Jelen kötet 274., 275., 276.

[50] Lásd Attila K. Molnár: The Construction of the Notion of Religion in Early Modern Europe. Method and Theory in the Study of Religion 14 (2000). pp. 47–60.

[51] Jelen kötet 245.

[52] Jelen kötet 254.

[53] Jelen kötet 160.

[54] Jelen kötet 152.

„A népnek mindig csak az lesz a dolga, hogy elfogadja urait, és sohasem lesz úgy, hogy ő választja őket. A főhatalom eredetének mindig kívül kell maradnia az emberi hatalom hatókörén”. (Jelen kötet 243.)