Vámos Miklós

Utána tánc

Vámos Miklós

Utána tánc

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-520-3

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

HANYATT-HOMLOK

I.

Mély kút, zuhanok, a betonkávák gyűrűvonalai rohannak fölfelé, akár egy gyorslift mentén az emeletek, álmos a csönd, csak a hajam suhog, jóízű nesz, érdekes, csöppet sem félek, várom a hűvös csattanást, melyet a testem ver majd, midőn a baljós csillogású vízkorong befogad, egyre vadabbul száguldanak köröttem a kávaszeletek, mégsem közeledik a kút alja, mintha fordított távcsövön szemlélném hullásom kerek végcélját, a szabadesésben súlytalannak érzem magam, szívesen megérinteném a sebességtől tükörsimának tetsző betont, nem érem el –

A Budapest Szálloda hengerépülete, lassan forog (vagy én úszom a levegőben?), itt a lapos tetőterasz, ahonnét (ezerkilencszázhatvannyolc szeptember hetedikén, szombaton) le akartam ugrani, de nem mertem (azt hiszem, e gondolat már csak utólag kapcsolódik a képhez) –

Folytatódik s gyorsul a zuhanás a betonkávák dohos üregében, bántja orromat az átható szag, alant eltűnt a víz, macskakövek szürke hálója dereng, kiszáradt ez a kút? sűrűsödik a homály, a teljes sötétségig –

II.

Vonatkupé, lehúzták a felnőttek az ablakot, bámulom a sínekkel párhuzamosan futó országutat, sehol egy autó, számlálgatom a kilométerkövek fehér vesszeit, kilencvenhat, kilencvenhét, kilencvennyolc, nővérem (ő felnőtt arcát viseli, ez nekem föl sem tűnik) csokoládét nyújt felém, Balaton szelet, a színes papíron hullámos sávok lobognak, piros-fehér-zöld –

Május elseje, a fölvonulás közepén menetelek, apa kezét szorongatva, a zászlórúd a vállamat fűrészeli (megígérték, hogy hazavihetem, ha jó leszek, aztán mégis elvették, hiányzana a leltárból, igen, ez ötvenötben volt) –

Robog a vonat, bontogatom a csoki papírját, a sztaniollal nehezen boldogulok, az olvadékony szeletre tapadt, ragacsos ujjamat a függönybe törlöm, nővérem már javában ropogtatja a magáét, az övé friss, kemény, mintha most húzták volna elő a jégszekrényből –

Házunk előtt a jeges kocsi, prrrrrr, a két barna ló gőzölög a seszínű takaró alatt, végtelen sor a járdán, vödrök, kosarak, szatyrok, a bőrkötényes férfi pattogtatja ostorát, fölém hajol, elvigyelek, Öcsi? – vigyorogva megragad s a ló hátára emel, anyámért ordítok, nem jön –

Nővérem furcsa grimasszal szívogatja fogai közül az édes morzsákat, nyálam habzik, a sztaniol foszlányait képtelenség lekapargatni, rosseb, majd kiköpdösöm, zakatolnak a kerekek, emelem a számhoz a csokit, ajkam már érinti a folyós mázt, amikor kicsusszan a kezemből a szétpuhult szelet, egy darabig még az orrom vonalában pörög a levegőben, úristen, milyen hatalmas! – lassan siklik a talpfák közé, tompa durranással fröccsen szét a hasított kövek élein, az ablakon bezáporoznak az óriási csokigöbök, a homlokomra, a hajamra, a vállamra, tátom a számat, legalább egyet szeretnék megkaparintani, ám oda még véletlenül se megy, ráz a zokogás, legszívesebben azonnal utánavetném magam, de addigra besötétedett, eleredt a hó, egyedül maradtam a kupéban, hová tűntek ezek? – fölrántom a tolóajtót, a folyosón senki, most veszem észre, hogy csak ebből a satnya kupéból áll a vonat, hátul beesik a hó a nyitott vagoncsatlakozón, elöl pedig sistereg a mozdony, rohanunk a csatakos éjszakában, döngeti a szívemet a rémület, jézus, azt sem tudom, hol kell leszállnom, jöhetne már a kalauz, akire a szüleim rábíztak, hát persze, nem Szabadiba utazom, hanem Németországba, cseregyerekként (hatvanhárom s hatvannégy nyarán, anyám szervezte, távoli ismerősök révén, mert ahány nyelvet tudsz, annyi ember vagy). Errefelé sok az alagút, mind nagyon hosszúak, ezért a sötétség, átölelem a sportszatyrot, benne az útlevél, a menetjegy, hány óra lehet? – nem látom a számlapot (Glashütte, NDK-gyártmány, tizedik születésnapomra kaptam), pedig foszforeszkálni szokott, rémlik, hogy apa magyarázta: a beszívott világosságot sugározzák vissza a mutatók s a pontok, régóta nem kaphattak fényt szegénykék ebben a végtelen alagútban, kotorászom a szatyor mélyén, kitapogatom a téliszalámis szendvicseket, a bambisüveget, a ráncos almákat és a csíkos konyharuhát, végül egy csokoládét húzok elő, vakon bontogatom az olvadékony szeletről a sztaniolt, esküdni mernék rá, hogy Balaton, a sínek döccenőit a fenekemig továbbítja a kupé sarokdeszkája, érzem a nyakamon a MÁV-függöny barázdáit, elönt a verejték, bezzeg a nővérem hipp-hopp magába tömte! mintha számított volna rá, hogy én kiejtem az ablakon! legyen már vége az alagútnak! miért csönget oly veszettül a mozdony? –

III.

Behívtak katonának, órák óta várok ezen a kockaköves folyosón, kezemben a tégla formájú, nyomtatott parancs, a hátoldalán a millenniumi emlékmű színes fényképe látható, sose gondoltam volna, hogy a behívó ilyen anzikszkártyaszerű, miért éppen a Hősök terét nyomták rá? – Árpád, Előd, Ond, Kond, Tass, Huba, Töhötöm, plusz oldalt az összes királyok, fönt az angyal az olajággal, csodálkozom, tudomásom szerint az olajágas békespiné a Gellért-hegyen van, a Felszabadulási emlékművön, nem pedig itt, a vezérek gyűrűjében, mindegy, hamar túlteszem magam e bökkenőn, arra gondolok, hogy nyilván kerületenként más-más képes levelezőlapot kapnak a sorkötelesek, kedves figyelmesség a néphadsereg vezérkarának részéről, majd a csatatéren elő-előhúzom zubbonyom zsebéből a gyűrött behívót, s bús sóvárgással nézem a hét vezér paripáját, buzogányát, kacagányát, hogy eszembe juttassa gyerekkoromat (kétsaroknyira laktunk a Hősök terétől), véletlenül épp nálam van egy régi fénykép, állunk apával a törzsszövetség főnökeinek tövében, mindketten vadonatúj orkánkabátban (apa hozta első – s utolsó – külföldi útjáról, Bécsből), kezünk egyforma mozdulattal süllyed a zsebünkbe, két komoly férfi a tavaszi délután (a túlexponáltság) vakító fényében –

Türelmetlenül topogok, szandálom sarka csiszkolja a szemérmetlenül síkos kockakövet, talán vikszelik? Hú, de keskeny ez a folyosó, és hú, de magas, mérhetetlen messzeségben imbolyog a bádogtányéros lámpa, finoman rángatja a huzat, végre a nevemet kiáltják, föltárul egy eddig észrevétlen tapétaajtó, boltozatos benyílón át jutok a kupolaterembe, legnagyobb meglepetésemre itt éppen a híres Fukó-ingakísérletet végzik (Foucault ezernyolcszáznegyvenkilencben a párizsi Pantheon kupolájába függesztett ingával bizonyította, hogy a Föld forog, e história – Bán tanár úr szárnyaló előadása nyomán – sokáig izgalomban tartott, otthon ingát akasztottam a csillárra, ám a szőnyegre szórt hintőporban egyszer sem jelent meg a várva várt csillagábra). Kövérkés, meztelen férfi himbálódzik, fejjel lefelé lóg a spárgán, kinyújtott kezével vonalakat húz a követ borító homokba, neki sikerült, világosan láthatóak a képzeletbeli kör átmérői, hm, semmi kétség, mégis mozog a Föld. Öt katonatiszt figyeli árgus szemmel a kísérlet alanyát a fehér lepellel takart asztal mögül, hadnagy, főhadnagy, százados, őrnagy, alezredes, utóbbinak olyan sárga a bajsza, mintha homokot kent volna rá, tudja-e maga, honvéd elvtárs, kérdi az ingó embertől, hogy a jobb lába hét centivel rövidebb a balnál? Tudom, morogja amaz dülledt nyakkal, engedjenek le –

Én következem, már meztelen vagyok, három közkatona ront rám, ketten tartanak, míg társuk a lábamra hurkolja a kötelet, túl vékonynak nézem, aggodalmaskodom, vajon elbír-e. Tessék lengeni! – parancsolja az alezredes, én igazán igyekszem, sután rángatózom, öt fordított arc mered rám, rosszalló pillantásokkal, végül a sor szélén könyöklő hadnagy elveszti a türelmét, belém rúg, na, mostan gyönyörű ívben ingok, ujjaim kottavonalat rajzolnak a homokba, a mutató kivételével a többit behajtom, nehogy elrontsam az ábrát, hm, a fütyim összevissza lóbálódzik, alulról sajátos látvány, nagyobb baj, hogy a húsomba mar a kötél, csikorgatom a fogamat, már nem tarthat soká, tudja-e maga, honvéd elvtárs, kezdi az alezredes, hogy a jobb lába hét centivel rövidebb a balnál? Hát nekem is? – csurog rólam a víz, szerintem tévedés, no de kussolok, talán evvel kiszuperálnak, habár állítólag nagy a szigor, már a vakokat is behívják, fehér puskát kapnak, majd meglátjuk, végre-valahára leeresztenek, dörzsölöm véraláfutásos bokámat, int a hadnagy, hogy foglaljak helyet, szék nincs, a homokba kuporodom, fenekem vágatába nyomakszanak az érdes szemcsék. Az alezredes papírokat böngész, maga tehát érettségizett, s azóta nem dolgozik, tehát munkakerülő, tehát ingyenélő here, igen? Szemérmemet a tenyeremmel takarom, bólogatok és csóválom a fejem egyszerre, tudniillik az a helyzet, hogy én egyetemre jelentkeztem, a bölcsészkarra. És? – az alezredes türelmetlenül malmozik a fehér lepel ráncain –

A tesztet a fölismerhetetlenségig összevissza firkálva adtam be, ilyen az én formám, harminc perc alatt kitöltöttem, csak aztán a magam gondos módján még tizenhatszor átolvastam, egyre tétovábban töprengve, vajon tényleg Eötvös írta A falu jegyzőjét? Karinthy harminchétben vagy negyvenben halt meg? higgye vagy higyje? hagyja vagy haggya? bilabiális vagy affrikáta vagy spiráns, vagy…? Közben a szomszédom – csontsovány, fekete lány – kétségbeesett fintorokkal és segélykérő cédulákkal zaklatott, válaszaimat boldog mosollyal nyugtázta, ne örülj, gondoltam, már az is kétségesnek tűnt, hogy a Toldi Arany János műve vagy tán Petőfié? istenem, a Toldi, amelyből három önképzőköri dolgozatot írtam, s kettővel arany oklevelet nyertem, istenem, istenem… A fogalmazványt (Optimista vagy pesszimista Madách: Az ember tragédiája?) piszkozatban hamar megcsináltam, viszont a tisztázást mindig újra kellett kezdenem, mert jutott eszembe számtalan szebbnél szebb gondolat, amit kihagytam, a fekete lány hóna alatt rettenetes izzadságfoltok a fehér blúzon, odavonzzák a szemem, rólam is dől a víz, s míg állni látszék az idő, már jöttek összeszedni a dolgozatokat, kénytelen voltam odaadni a piszkozatot, milyen barom vagyok, őrület. A szóbelin bedobtam apait-anyait, szakcikkeket és monográfiákat idéztem, melyek nem tartoztak az anyaghoz, villogni akartam olvasottságommal, észre se véve, mennyire idegesíti a bizottságot önérzetes tudálékosságom, azok ott hárman voltak, természetesen civilben, tizenkilenc pont, ámde sajnos helyhiány miatt mégis elutasítva, fellebbeztünk, apám kihallgatást kért a miniszterhelyettestől, valami Vieltechnik vagy Mehrtechnik elvtárs fogadta, hogy ő a titkár, tessék nyugodtan beszélni, majd referálok a főnökömnek, és apám beszélt, nyugtalanul, hogy az ő fiát tizenkilenc ponttal se vették fel, ő csak egyszerű jogász, nincs protekciója, van viszont súlyos szívbaja, s úgy szeretne meghalni (egy év múltán tényleg…), hogy a fia sínen legyen, ez ugye érthető? méltányolható? A titkár ígéretet tett, hogy fölvesznek engem a miniszteri keretbe, augusztusban kapunk értesítést, már szeptember harmadika van, de még mindig semmi, hát erről van szó –

Az alezredes ujjai kánkánt járnak, gyerünk, megkukult maga? tehát miért nincs munkaviszonya? Hebegek, hiszen most magyaráztam… tudniillik a választ várjuk… vagyis… Az őrnagy hirtelen fölpattan, ne bőszítsen, katona! egy büdös szót se szólt! azt hiszi, passzív rezisztenciával kivonhatja magát a katonai szolgálat alól? ismerjük az ilyen alakokat, éhségsztrájk meg beszédsztrájk, vigyázzon, mi jó emberek vagyunk, de tudunk ám másképp is beszélni! amilyen az aggyonisten, pont olyan a fogaggyisten! megzavarom, hogy leszakad a töke! Vigyázz!!! Feküggy!!! Vigyázz!!! Feküggy!!! Vigyázz!!! Pattogok, hasra, föl, hasra, föl, száll a homok finom pora, csípi a bőrömet, megőrültek ezek? mit akarnak tőlem? szaggatott lihegésem visszhangzik az öblös kupolában, elvesztem az eszméletemet –

Megint törökülésben csücsülök, a bizottsággal szemközt. Van ám itt más probléma is, mondja az őrnagy, nedves, nyomdaillatú mozaikképet pöccint elém, szétfolyó férfiarc. Ismeri? Nem… azt hiszem. Hiszi vagy tudja? – dörgi az alezredes, nyelem a takonyízű verejtéket, hagyjanak már békén, motyogom remegő szájjal. Haha! – az őrnagy ökle durran az asztalon, csakhogy ezt az embert megölték, barátocskám, úgy bizony, a gyilkosság nem maradhat büntetlenül, azok az idők már elmúltak! mi a törvényesség talaján állunk, hát tessék nyilatkozni! Miről? – kérdem zúgó fejjel, az alezredes az arcomba irányítja az asztali lámpa fénysugarát, bevallja-e ön a fent említett cselekményt? Riadtan gyötröm az agyamat, a mozaikportré vonásai haloványan emlékeztetnek valakire, főleg az áll szögletes formája s a járomcsontok jellegzetes boltozatai. Ezerkilencszáznegyvennyolc december tizenhetedikén, olvassa az őrnagy az iratokból, a Pécs közelében lévő Sikondán követték el a bűntettet, íme – újabb fényképeket mutat, homályos fölvételek, a mozaikportrén látható férfi dulakodik egy pincelejáratnál, barna ruhás alakokkal, és én tisztán hallom a két rövid géppisztolysorozatot –

Na de kérem, mondom fölvidulva, hiszen ez kizárt! akkor még nem is éltem, ötvenben születtem (tény)! Hiába, a név egyezik, mutatja a hadnagy, táncolnak a betűk a szemem előtt, az apám adatait gépelték a jegyzőkönyvbe, minden stimmel, ő volt az! – nem tudom, örüljek vagy sírjak, apa sosem beszélt azokról az évekről, amikor a belügyben dolgozott (a Rajk-per után menesztették, kizárták a pártból is), nem, az én apám nem gyilkos! – hadarom rekedten, aha, tehát bevallja, csap rám az alezredes, dehogy vallom, semmit se vallok! – üvöltöm én, azok öten egyszerre verik össze a tenyerüket, nyo-mon-vagyunk! – zengik kórusban, de kérem, makogom nehezen forgó nyelvvel, semmit sem tudok, és különben is, apám már régen meghalt, mit akarnak? – ebben a pillanatban döbbenek rá, hogy hiszen én jogi kart végeztem (a sikertelen bölcsészkari fölvételi után egy évig nyomdász voltam, majd jelentkeztem a jogra, apám tanácsára s a saját sértettségem következtében, aztán tizenegy hónapig katonai szolgálatomat töltöttem Kalocsán, mint egyetemi előfelvett, következtek a tanévek, hetvenötben szereztem diplomát, tehát e kihallgatáson hirtelen hét esztendőt öregedtem), elvtársaim, én… Magának nem vagyunk elvtársai! – bőgi az őrnagy, mert maga nem párttag (tény), hanem gyilkos avagy gyilkosnak fia, ami egyre megy! Frászt megy egyre, ordítom dühtől vörösen, utoljára a Werbőczi-féle Hármaskönyv (Tripartitum) büntette az apák vétkéért a fiakat, különben is már rég elévült az egész! Amazok ritmusra csóválják a fejüket, e gyilkosság nem évül el, védekezésének beterjesztésére háromnapi haladékot kap, a tárgyalást ezennel fölfüggesztjük! – talpra szökkennek, szól a Himnusz és a lélekharang –

A ruhámat nem kapom vissza, persze, mostantól katona vagyok, egyenruhában kell járnom, éppen ezért meztelenül lépek ki a kapun, szégyenlem magam, a villamoson a peron sarkába húzódom, senki sem törődik velem. A Péterfy Sándor utcai kórházba igyekszem, ahol apa meghalt (hatvankilencben), igaz, ennek sok éve már, de talán még ott lesz. Kicsit izgulok, beereszt-e a portás, mert nincs egy fillérem se, és így, katonai meztelenségben…? – ám a vasutassapkás férfi tisztelegve nyitja a kaput, második emelet, hármas kórterem, kedves bajtársam, mondja szolgálatkészen. A lift rossz, fölbaktatok, a dupla szárnyas fehér ajtó nyitva, ohó, szerencsém van, apa integet a sarokból, ül az ágy szélén, almakompótot eszik, konzervesüvegből, haja az égnek áll, tarajba gyűrte a párna, pontosan így nézett ki a boncterem rekeszében is, szevasz, apa! – homlokon csókolom, savanykás íz, émelygős illat, mindegy, beszélnünk kell –

Apa hátradől, igazítsd meg a párnámat. Kérés nélkül is így tennék, hozzászoktam már, apát a kórházi kellemetlenségek közül leginkább a vaskos, süppedékeny párnák zavarták, akartunk behozni otthonit, nem engedte, csak semmi feltűnés. Mutatom a mozaikportrét s az elmosódott fotókat, apa hunyorgatva vizsgálja a képeket, persze, nincs itt a szemüvege, kiadták annak idején a boncteremben, anya őrzi a komód fiókjában, a családi iratok között. Apa vonogatja a vállát, nem is tudom. Hogyhogy nem tudod? gondolkozzál! Apa a szája szélét nyalogatja, a plafonra bámul. Mit csinálsz? Gondolkodom, fiam, ne zavarj –

Nézem az üres ágyakat, különös, hogy apán kívül senki sincs ebben a szobában, annyit cikkeznek a lapok a kórházak zsúfoltságáról, néhol még a folyosón is betegek hevernek. Nem emlékszem, mondja apa tompán, sok zavaros ügy volt akkoriban, egy biztos, én mindig a törvényesség talaján álltam, a legnehezebb időkben is, erre mérget vehetsz. Erre mérget vehetek, ismétlem búsan (apa szavajárása volt ez), de kérlek szépen, engem börtönbe csuknak, próbálj kisütni valamit! Apa szipog, peches eset, fiam, nem tehetek róla. Nem tehetsz? – agyamban dobol a vér, te sose meséltél arról, hogy mit csináltál a belügyben, miért higgyek neked? Hát ne higgyél, mondja apa tárgyilagosan, karcos hangja lehűt, könyörögve kérlelem, erőltesse az agyát, hiába, csak annyit sikerül fölidéznie, hogy tényleg volt valami efféle izé, pincegyilkosság, elégedj meg ennyivel, ha eszembe jutna, akkor se beszélhetnék róla, esküt tettünk a titoktartásra, érted? Csak még egy szót mondjál, apa, egyetlen szót, ami nyomra vezet, súgd a fülembe! – szorítom a kezét, pálcikává soványodott ujjai nyirkosak, végre moccan a szája: Bresztlitovszk! – leheli (A Breszt-Litovszkban kötött béke körülményei és következményei, ezt húztam a szóbelin, amikor a jogra fölvételiztem). Mi az, hogy Bresztlitovszk? – kérdem bambán, apa ráncolja a homlokát, így hívták az áldozatot… vagy az elkövetőt… vagy a falut… vagy a kirendelt nyomozót… vagy a koronatanút… vagy a belügyminisztert –

Látom a kórház négyszögletes, keramitkockás udvarát, a tűzfalnál áll az akasztófa, körötte az öt katonatiszt, az őrnagy türelmetlenül integet, hogy jöjjek le azonnal, csak rám várnak, gyomrom hatalmasat rándul, atyavilág, ezek itt fölkötnek engem! de uraim, elvtársaim, hát még ítéletet se hoztak! – sikoltom, már a bitó alatt vagyok, fejem fölött hintázik a hurok, kezem-lábam gúzsba kötve, peregnek a dobok, apa leselkedik az ablakból, a kopott csipkefüggöny mögül, a hóhér nyakamra szorítja a kötelet, halál a fasisztákra! vinnyogom mutálós kamaszhangon, éljen a független demokratikus Magyarorszá… Pakk, bevégeztetett, kirúgták a sámlit, halk nyisszanással válik el a fejem a törzsemtől, odafönn lóbálódzik, míg én a hideg kőre zuhanok, hm, de mivel látok? hiszen a szemem a fejemen maradt! –