Csunderlik Péter

A kötet megjelenését a Politikatörténeti Alapítvány támogatta.

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Jelen könyv a 2017-ben a Napvilág Kiadónál megjelent, Radikálisok, szabadgondolkodók, ateisták. – A Galilei Kör (1908–1919) története című kötetnek a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült, átdolgozott, rövidített változata.

Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 508 1

www.napvilagkiado.eu

© Csunderlik Péter, 2020

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Bevezetés

I.
A Galilei Kör működésének színpada: az 1900-as évek elejének Magyarországa

A politikai háttér – „a feszültség növekedése”

Az erők: társadalmi változások – „az ellentétek kiéleződése”

A polgárosodás – a szekularizáció és „kulturális harc”

A munkásmozgalom kezdete – a választójogi kérdés

Az agrármozgalmak jelentkezése – a földkérdés

Az eszmék: új szellemi irányzatok és intézményeik a 20. század elején

Eszmék az erők interpretálására

Pozitivizmus

Darwinizmus és evolucionizmus

Szabadgondolkodás

Történelmi materializmus

Szerveződések az erők megismerésére és uralására

Szabadkőműves páholyok Magyarországon

A Társadalomtudományi Társaság és a Huszadik Század köre

A Világosság-csoport

Szabadgondolkozás Magyarországi Egyesülete

II. A Galilei Kör megalakulásához vezető út

A szűkebb keret: felsőoktatás a századelő Magyarországán

Egyetemi ifjúsági egyesületek a Galilei Kör előtt

A „hagyományos” egyetemi egyesületek és szerepük az egyetemi életben

A segélyegyletek

Az első „radikális” és „szocialista” egyetemi szerveződések jelentkezése, a Szocialista Diákok Szabad Szervezete

A Galilei Kör megalakulásának kiváltója: „a Pikler-hecc” és előzményei

A „kultúrharc” az egyetemeken: a „kereszthecc”

A Pécsi Szabadtanítási Kongresszus jelentősége: Pikler Gyula radikális hőssé válása

Az első és a második „Pikler-hecc”

III.
A Galilei Kör megalakulása

A Galilei Kör „ősforrása” – A Tavaszmező utcai Főgimnázium „mítosza”

Jászi Oszkár, Székely Aladár és Polányi Károly szerepe a Galilei Kör megalapításában

A Galilei Kör megalakulása, szervezete és kiáltványa

Kapcsolat a szabadkőműves páholyokkal

Pénzügyek – A Galilei Kör „tisztaságának” mítosza

IV.
A Galilei Kör „nagy korszaka” (1908 ősze – 1914 nyara)

Kik voltak a galileisták? – A Galilei Kör rekrutációja

A galileista identitás

„Galíciai Kör”? – A Galilei Kör és a „zsidókérdés”

A Galilei Kör rekrutációja

Hol tanultak a galileisták?

Az Anker közi klubhelyiség és emlékezete

A Galilei Kör kiadói tevékenysége

A Galilei Kör könyvtára

Galilei Füzetek

Szabadgondolat

Irányzatok és viták a Galilei Körön belül

A galileisták irodalmi preferenciái és Ady-kultusza

„Tanulni és tanítani” – A Galilei Kör oktatómunkája

Nyári előadások és szemináriumok középiskolásoknak

Előadások, szemináriumok, vitaestek

„A tudomány ünnepe” – Az Ostwald-előadás

Munkásoktatás

Fekete sereg, métely, piócák – A Galilei Kör antiklerikális retorikája és tevékenysége

Antiklerikális írások a Szabadgondolatban

A Galilei Kör és az egyetemi „kultúrkampf” – Az újabb „keresztügy” és a „műegyetemi oltárügy”

A Galilei Kör antiklerikális előadás-sorozata és annak recepciója

A Galilei Kör antiklerikális retorikájának főbb jellemzői

A Galilei Kör antialkoholista propagandája

A Galilei Kör antimilitarizmusa

A Galilei Kör antimilitarizmusának ideológiai és nemzetközi mozgalmi keretei

A Galilei Kör antimilitarista tevékenysége 1914-ig

A Galilei Kör szociálpolitikai munkája

Statisztika A budapesti diáknyomorról

A Gazdasági Diákegyesület létrehozása

Feketeország – A földkérdés

A felkészülés – A Galilei Kör szociográfiai pályázatai

Az akció – A galileisták vidéki agitációs tevékenysége

A nemzetiségi kérdés

A Galilei Kör ünnepei és szimbolikus politikája

A választójogi kérdés

V.
A Galilei Kör „kis korszaka” (1914–1919)

A Galilei Kör válságperiódusa

Antimilitarista előadások az első világháború alatt (1915–1917)

A Galilei Kör „bolsevizálódása” – A Duczynska–Sugár-csoport tevékenysége

A Galilei Kör az 1918–1919-es események idején

Jegyzetek

Felhasznált források

Bevezetés

Ha elhaladunk az Anker közben a második szám kapualja előtt, ma már nyomát sem találjuk annak, hogy 1910 és 1919 között itt működött a híres-hírhedt ateista-materialista diákegyesület, a Galilei Kör. A rendszerváltás utáni „nemzeti radikalizmus” emblematikus alakja, Csurka István utolsó darabjának, a nagy port kavaró Hatodik koporsónak már a nyitójelenetében elsuttogják, hogy a darab egyik főgonosza, a párizsi békekonferencia Legfelsőbb Tanácsát manipuláló titokzatos alak „állítólag megfordult a Galilei Körben”, az 1992-es, „a romlás genetikai okairól” értekező hírhedt dolgozatában pedig „ejtőernyős” galileistákról írt Csurka. 1990-ben kalapáccsal verték le a Galilei Kör 1968-ban felavatott Anker közi emléktábláját (ma már csak az egykori második emeleti klubhelyiséget jelző, belső emléktábla látható); mindez szokatlan indulat egy diákegyesülettel kapcsolatban. Miért?

A galileisták közül sokan vállaltak szerepet a Horthy-korszakban a „magyar történelem mélypontjaként” azonosított, és a magyar kulturális emlékezetben ekként kanonizált Tanácsköztársaságban. A Horthy-korszak domináns, „negatív” Tanácsköztársaság-elbeszélése – amelyet 1919 és 1944 között „igaznak” tekintettek, és amely 1990 után elemi erővel tért vissza a köztudatba, akár egy víz alá szorított és elengedett gumilabda – a Tanácsköztársaság sötéten ábrázolt szereplőinek mintegy „keltetőjévé” tette meg a Galilei Kört. Ahogy Dietz Károly budapesti rendőrfőkapitány megfogalmazta:

Aki a magyarországi bolsevizmus gyökerét az 1918. évi októberi eseményekben keresi: nagyon szűk látókörben vizsgálja a történteket. Sokkal messzebb kell visszamennünk a múltba, ha csíráját fel akarjuk találni. Az első szerves, rendszeres megnyilatkozása kétségkívül a Galilei-kör bűnpöre néven ismeretes mozgalom volt. Ez a mozgalom, mely a hadsereg fegyelmét következetesen őrlő propagandával kezdte ki és lassankint fel is bomlasztotta, mintegy a bolsevizmus előfutárja rágódott végig nemzetünk testén. Vezetői itt végezték az előtanulmányokat, hogy tapasztalataikat kész mesterekként értékesíthessék a bolseviki uralom idején.1

Ez a „keltetőként” értelmezés az államszocializmus időszakában sem változott, csak éppen ellenkező előjelűre fordult: a Galilei Körre elsődlegesen a Tanácsköztársaságban szerepet vállaló munkásmozgalmi harcosok „kinevelőjeként” emlékeztek.

A Galilei Körből valóban kommunista népbiztosok, népbiztoshelyettesek és népbiztossági funkcionáriusok sora került ki, a Tisza István elleni négy merényletkísérletből is kettő galileisták nevéhez fűződik – Duczynska Ilonához és Lékai Jánoshoz –, de a diákegyesület 1908-as alapításakor önmeghatározása szerint egy apolitikus, szabadgondolkodó, az önképzésre és a tudományra felesküdő társaságként indult. Ady Endre a „Láznak ifjú serege” címmel illette a galileistákat, versek sorát dedikálta a Galilei Körhöz, Jászi Oszkár pedig abban bízott, hogy a galileisták vezethetik át Magyarországot a „Balkánból Nyugat-Európába”.2

Jelentősége ellenére nem bővelkedünk a nemzetközi hírű tudósok – többek között Polányi Károly, Polányi Mihály, Pólya György, Mannheim Károly – sorát adó diákegyesületről szóló monográfiákban. A Galilei Kör történetéről – helyesebben a galileisták egy jól körülhatárolható antimilitarista halmaza, a Duczynska–Sugár-csoport tevékenységéről – az első monográfiát Kelen Jolán jelentette meg Galilei-per a XX. században címmel 1957-ben. Kelen Jolán egykori galileistaként maga is részese volt az eseményeknek, műve erősen szépirodalmias visszaemlékezés az 1918. szeptember 19–25. közti Galilei-perről, amelynek során hazaárulásért három, illetve két év börtönbüntetésre ítélték a háborúellenes akciókat szervező galileista szerelmespárt, az ifjúbolsevik Sugár Tivadar orvostanhallgatót és a kései Galilei Kör ikonikus nőalakját, Duczynska Ilona mérnököt, a későbbi Polányi Károlynét. Férjével, Kelen Józseffel együtt Kelen Jolánt is letartóztatták, de felmentették. Kelen Jolán műve, noha a szerző a néhai Párttörténeti Intézet munkatársa volt, olykor inkább közelít a történelmi regényhez, mint a tudományos munkához: egyenesen dialógusokkal operál. És nemcsak a tárgyalás leírásakor, ahol ez a rekonstrukció a jegyzőkönyveket követve legitim eljárás is lehetne, de egész művében következetesen dialogizál. Kelen Jolán visszaemlékezését megjelenésekor több helyütt is ismertették, és a szépirodalmias jelleget attól függően méltatták vagy éppen bírálták, hogy az ifjúsági irodalom vagy a történettudomány termékeként tekintettek-e rá.

Historikusi igénnyel született az egykori alapító, Kende Zsigmond orvostanhallgató munkája, A Galilei Kör megalakulása 1974-ben, de szintén meglehetősen heterogén szövegre sikeredett. Az eredeti szerzői koncepciót, az „elfogulatlannak” szánt tényfeltáró, tudományos hangot állandóan felülírja benne a szenvedélyes visszaemlékező, ami miatt a torzóban maradt monográfiája – a szerzőt halála akadályozta meg, hogy az első világháború kitöréséig elvezethesse a Galilei Kör történetét – emlékiratként kezelendő.

A Galilei Körrel foglalkozó első, akadémiai értelemben vett „tudományos” monográfia Tömöry Márta Új vizeken járok címet viselő, 1960-as munkája volt. A munkásmozgalom-történeti perspektívát preferáló Tömöry a marxista üdvtörténetnek megfelelően interpretálta az apolitikusként induló és végül erősen bolsevizálódó Galilei Kör balra tolódását. Tömöry Márta munkájának aránytalanságát jelzi, hogy az általam a Galilei Körnek – oktatótevékenysége, kiadványainak mennyisége stb. miatt – „nagyként” konceptualizált, 1908–1914 közötti korszakát mindössze 54 oldalon, míg az 1914 és 1919 közötti „kis” korszakot 90 oldalon tárgyalta, utóbbiból pedig 64 oldalt tett ki a Galilei Kör 1918. januári bezárását követő időszak.

A Radikálisok, szabadgondolkodók, ateisták – A Galilei Kör (1908–1919) története című – a doktori disszertációmon alapuló –, 2017-ben megjelent monográfiám a negyedik nagyobb lélegzetű munka a sorban. Szándékom szerint elsősorban az 1908–1914 közötti „nagy korszak” feltárására törekedtem, ezzel rávilágítva a Kende Zsigmondnak a Galilei Kör megalakulásáig eljutó munkája és a pártos történettudomány által a Galilei Kör tevékenységéből különös figyelemben részesített – ugyan meghatározott ideológiai preferenciáknak megfelelően, de fölöttébb részletesen feldolgozott –, 1914-től kezdődő „kis korszaka” közé eső évekre. Munkámban lényegesen többet foglalkoztam a Galilei Kör 1914 előtti történetével, mint az az utánival (benne a galileisták 1918/1919-es tevékenységével). Szakítani akartam azzal a bal- és jobboldalról egyaránt ránk hagyományozott nézőponttal, amely felől a Galilei Kör egész története csak a Tanácsköztársaság előtörténeteként; az Anker közi diákegyesület csak a kommün leendő funkcionáriusai „keltetőjeként” volt érdekes. Hogy egy klasszikust parafrazeáljak: a Galilei Kör történetét „a feje tetejéről a talpára” akartam állítani, ezért tudatos döntés volt, hogy az 1914 előtti időszakra koncentráljak.

Ám annak, hogy Tömöry Márta megközelítését megfordítottam, csak „szubjektív” oka volt a munkásmozgalom-történeti hagiográfia lebontási szándéka. „Objektív” okként a rendelkezésre álló források összehasonlíthatatlanul eltérő mennyiségét jelölhetem meg: míg 1908 és 1912 között évente publikálták a Galilei Kör jelentéseit, 1911 és 1914 között működött a Galilei Kör és a Szabadgondolkozás Magyarországi Egyesülete folyóirata, a Szabadgondolat, megjelentették a Galilei Kör könyvtára és a Galilei Füzetek sorozatokat, pályázatok sorát írták ki, addig a világháború alatt a galileisták mindössze egyetlen kiadvány, Singer Henrik Új világnézet című munkája közreadásában vállaltak szerepet – és az is végül a Ma kiadásában jelent meg. A „kis korszak” legvégén ugyan valóban beindult a Galilei Kör kiadványtermelése, de az ekkor megjelentekről – például a Galilei Kör 1919-es diák-szociálpolitikai programjáról – a megfelelő tematikus részekben szólok.

Jelen kiadvány a rövidített és átdolgozott verziója a kereskedelmi forgalomban már évek óta nem kapható korábbi nagymonográfiának, hiszen megint mindennapjaink részeivé váltak az első világháború idején elhíresült fogalmak, mint a „papírhiány” és a „drágaság”. Munkám elsődleges forrásbázisául a Galilei Kör egykori jelentései és jegyzőkönyvei; a diákegyesületnek a Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltárban őrzött anyaga; a Szabadgondolat; korabeli napilapok (Budapesti Hírlap, Népszava, Pesti Hírlap, Pesti Napló, Világ), folyóiratok (Huszadik Század, Magyar Figyelő, Magyar Kultúra), továbbá egykori galileisták kiadott és kiadatlan visszaemlékezései szolgáltak.

A galileisták tevékenységéről írva kerülni igyekeztem, hogy egyetlen, kizárólagos érvényességű történetet meséljek el, mivel nem szerettem volna egyetlen szempontot sem abszolutizálni, inkább ezt is, azt megmutatni a Galilei Kör vonatkozásában, ismertetni a Galilei Körrel rokonszenvező és ellenszenvező emlékezéseket is. Relativista attitűdömből adódóan – és egyben a múlt teljes megismerhetősége iránti kételyemet kifejezve – az elkövetkezőkben nemegyszer polifonikus elbeszélésmóddal élek majd, ezzel utalva saját, a „múltat” megismerni szándékozó történészi pozícióm törékeny voltára, másrészt pedig arra, hogy a történelemről írva egyetlen értelmezést sem kizárólagosíthatunk. Mindez nem jelenti azt, hogy nem beszélem el azt a Galilei Kör-történetet – az egyiket a sok közül –, amelyet a „legigazabbnak” vélek, ha nem is az „igazságnak”.

2017-ben megjelent nagymonográfiám megírását doktori ösztöndíjam mellett a Nemzeti Kulturális Alap és a Politikatörténeti Alapítvány ösztöndíjai tették lehetővé; jelen rövidített Galilei Kör-monográfia a Bolyai János Kutatási Ösztöndíj támogatásával készült, és családomnak, továbbá a „tanulni és tanítani” szerető diákoknak, „a Holnap hőseinek” ajánlom.

A politikai háttér –
„a feszültség növekedése”

A Galilei Kör 1908-as megalakulása nem független attól a politikatörténeti eseménysortól, amelyet a magyar történettudomány „a politikai feszültségek kiéleződése a századfordulón”, „a századelő politikai válsága”, „a dualizmus válságának elmélyülése”, „a dualizmus válságperiódusa” címkékkel jelöl. Ugyan az Osztrák–Magyar Monarchia gyakorlatilag évtizedenként válságba került a gazdasági kiegyezés tízévente esedékes soros meghosszabbításakor (1877–78, 1887, 1897–1898), az 1900-as évek eleji nagy válság elsődleges oka azonban az Osztrák–Magyar Monarchia közös hadserege körüli bonyodalom volt.

Az 1867-es kiegyezéssel létrejött dualista rendszer hivatalosan Magyarország Ausztriával egyenrangúvá emelését hozta el, azonban a dualizmus kori magyar közhangulat szerint Magyarország 1867 és 1918 között – társbirodalmi státusza ellenére – alá volt rendelve Ausztriának, a magyar elit a birodalminak. Szimbolikus, hogy a magát igazán jól a hadgyakorlatokon érző Ferenc József számára különösen fontos közös hadügyminiszteri tisztséget sohasem tölthette be magyar személy. Nem véletlenül: a jelmondata szerint „oszthatatlan és elválaszthatatlan” Osztrák–Magyar Monarchia első számú összetartó ereje – szinte emblémája – a császár és király vezénylete alá rendelt közös hadsereg volt. Ebben az „összetartó erőben” megegyezett Ferenc József és a tőle meglehetősen messze álló szociáldemokrata Böhm Vilmos is, aki „a militarizmus vasabroncsaival mesterségesen összekovácsolt” birodalomról értekezett a Két forradalom tüzében című 1923-as memoárjában.

A hadsereg egy nemzet szuverenitásának első számú letéteményese: ugyan 1867 után hosszas viták után Ferenc József – minimális engedményt téve a Szekfű Gyula-i „önálló államegyéniség” illúziójának – engedélyezte egy kis létszámú honvédség felállítását, de ez tüzérséggel nem rendelkezett, vagyis nem lehetett teljes értékű „magyar nemzeti hadseregnek” tekinteni. Semmiképpen sem lehetett nemhogy ellensúlya, de még enyhítője sem annak a magyar nacionalista frusztrációnak, amelyet a magyar nemzetállam világába be nem illeszthető közös hadsereg léte okozott. És bár az uralkodó tett szimbolikus gesztusokat (mint például a Hentzi-szobor eltávolítása a budai várból), alapvető kérdésekben – mint a német vezényleti nyelv fenntartása – nem engedett.

Az 1867-es dualista berendezkedést támadó és a változatos pártalakulások során a Függetlenségi Pártba tömörülő közjogi ellenzéknek a közös hadsereg intézménye volt a legfájóbb: az első számú neuralgikus pont az Osztrák–Magyar Monarchiába integrált Magyarország testén. A német vezényleti nyelvű dinasztikus hadsereget a magyar függetlenségiek a legnagyobb sérelemként élték meg, de nemcsak az ennek emlegetésével politikai tőkét kovácsoló ellenzéki politikusok, hanem „a magyarok” általában: az 1867-es rendezés alapvetően népszerűtlen volt a magyar lakosság körében. Ez azt jelentette, hogy a kiegyezés mellett elkötelezett kormánypártnak antidemokratikus eszközök egész sorával kellett biztosítania mindenkori győzelmét a választásokon, ahogy azt alaposan bemutatta Gerő András Az elsöprő kisebbség című, 1988-ban megjelent könyvében.

A Függetlenségi Párt győzelme ugyanis – mivel egyetlen, de mindent átható üzenete magának a kiegyezésnek az elutasítása volt – a dualista rendszer borulását okozhatta. A kormánypárt Tisza Kálmán alatt fölényesen teljesítette a feladatot, a hatalom megtartását, a biztonságot adó struktúra megőrzését akár a reformok elmaradása árán is. Igaz, az uralkodó megtehette, hogy hiába nyer választást a közjogi ellenzék, mást kér fel kormányalakításra – mivel az uralkodó az előszentesítés jogával is rendelkezett. Ez a merev közpolitikai szerkezet a konzervatív (az „Isten kegyelméből uralkodás”) és a szabadelvű (a „népfelségen” alapuló parlamentáris rendszer) legitimációs elvek feszültségét – és bármikor robbanható potenciális konfliktusát – hordozta magában. Ezért írhatta a Tisza Istvánhoz igen közel álló Herczeg Ferenc író, hogy beszélni százféleképpen is lehetett Ferenc József alatt, de kormányozni csak egyféleképpen.

A „százféleképpen beszélés” egyik megnyilvánulása szó szerint a parlamenti obstrukció volt a korban. A parlamenti munka „szétbeszélése” oda vezetett, hogy az 1900-as évek elejére már előállt „ex lex”-állapot, ami miatt a galileisták mentorainak tekinthető polgári radikális véleményformálók, Ady Endre és Jászi Oszkár már „parlamenti kreténizmusról” szóltak a képviselőházról írva. A magyar ellenzék az obstrukcióhoz folyamodott akkor is, amikor a balkáni válság éleződése miatt az uralkodó növelni akarta az annyira sérelmezett közös hadsereg létszámát, valamint a ráfordított költségeket: Ferenc József a véderőtörvény elfogadtatásának feladatával nevezte ki miniszterelnökké Tisza Istvánt 1903-ban.

Tisza – aki valóságos „főszörnnyé”, de legalábbis „vad, geszti bolonddá” nőtt az 1900-as és 1910-es évekre vonatkozó baloldali elbeszélésekben – a házszabály megsértésével 1904. november 18-án elfogadtatta a véderőtörvény módosítását. Tisza autoriter tette még saját pártjában is visszatetszést váltott ki, ezért a Szabadelvű Párt képviselőinek egy része ifjabb Andrássy Gyula vezetésével kilépett, és csatlakozott az ellenzékhez, amely dühében 1904. december 13-án szétverte a képviselőház berendezését. Erre az uralkodó a következő év elején feloszlatta az országgyűlést, és új választásokat írt ki. A „dualizmus válsága” elmélyült, az összetört padsorokban ellenzéki nézőpontból nem volt nehéz meglátni a népképviselet romjait.

Meglepetésre azonban az 1905. januári választáson a Tisza-ellenes szabadelvű „disszidensek” és a Függetlenségi és 48-as Párt alkotta Szövetkezett Ellenzék nyert: a kiegyezés óta eltelt négy évtized során először állt elő az a helyzet, hogy a magát a berendezkedést elutasító ellenzék győzött. Ferenc József nem is bízta meg kormányalakítással a függetlenségieket: még közel fél évig hivatalban tartotta ügyvezető kormányként a Tisza-kabinetet, majd Fejérváry Gézát bízta meg kormányalakítással. Az ellenzék „nemzeti ellenállást” hirdetett: a „hazátlan” darabontkormány intézkedéseinek végre nem hajtását és az adófizetés megtagadását a vármegyékben.

Ekkor Ferenc József és Fejérváry Géza a darabontkormány belügyminiszterét, Kristóffy Józsefet eszközként használva a maga nemében zseniális eszközhöz fordult a „nemzeti ellenállás” megosztására: reformokat ígértek, mindenekelőtt az általános és titkos választójog bevezetését. Litván György a nacionalista és progresszív irányzatok század eleji küzdelméről szóló Magyar gondolat – szabad gondolat című, 1978-as munkájában ekkorra, vagyis az 1905–1906-os válság idejére teszi a „haza” és „haladás” gondolatának egymástól elszakadását a magyar közgondolkodásban, amely jóvátehetetlen károkat okozott a magyar szellemi életben. Ez vezetett a Társadalomtudományi Társaság 1906-os kettészakadásához is.

A Jászi Oszkár vezette polgári radikálisok és az egyre inkább a vezérpublicistájukká váló Ady Endre reform-elkötelezettségük miatt beálltak a darabontkormány mögé: „A reformokban van a magyarság, az élet, az igazság, a kultúra, a szabadság, a haladás.”1 Ezzel azonban a nemzeti közvélemény szempontjából a „hazaárulók” közé manőverezték magukat. Miként a szociáldemokraták is akkor lettek végleg „hazátlan bitangok”, amikor Kristóffy József megegyezést kötött Garami Ernővel, miszerint a szociáldemokraták is a darabontkormány mellé állnak a beígért általános és titkos választójogért cserébe. A Kristóffy–Garami-paktum – amely beemelte a politikai játéktérre a szociáldemokratákat – következménye az addigi legnagyobb, 1905. szeptember 15-i százezres munkástüntetés volt az általános és titkos választójogért.

Az erődemonstráció – ne feledjük, hogy az 1905-ös év a nem kis riadalmat okozó orosz forradalom éve is volt, amellyel komolyan foglalkozott a magyar sajtó – idővel hatott. Az ellenzék vezetői egy színfalak mögötti titkos paktumban a kormányra kerülés érdekében lemondtak a választási sikert hozó függetlenségi programjuk megvalósításáról, Ferenc József pedig kinevezte a megszelídített függetlenségiekből (például Apponyi Albert, Kossuth Ferenc), a szabadelvű „disszidensekből” (például Wekerle Sándor, ifj. Andrássy Gyula) és a Katolikus Néppárt vezetőjéből, Zichy Jánosból álló „koalíciós kormányt”: az 1906–1910, vagyis a Galilei Kör megalakulása és első évei idején kormányzó második Wekerle-kormányt. Emiatt semmi nem valósult meg a darabontkormány politikai zsarolásra szolgáló reformjavaslataiból, az általános és titkos választójog ígéretéből, így a polgári radikálisokat és a szociáldemokratákat „átejtették”. Ellenben a kormányra került „exfüggetlenségiek” nacionalista retorikával, a szimbolikus politika, a Rákóczi-kultusz felpörgetésével (gondoljunk csak a Rákóczi és Thököly hamvainak ugyan már korábban elhatározott, de 1906-ban megvalósult hazahozatala köré szervezett ünnepségre) próbálták leplezni a választási ígéreteik és a beállt helyzet közti diszkrepanciát. Ez volt az igazán tudathasadásos állapottal járó „hazug konstrukció”, ahogy Bibó István ábrázolja a helyzetet a dualizmus kori magyarországi lelkivilág sokat idézett eszmetörténeti értékelésében, az Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem című 1948-as írásában.

A Ferenc József-i „labanc” politikát vivő, de „kuruc” módra beszélő nemzeti koalíciós kormány nacionalista retorikájában ettől kezdve előszeretettel állították be „hazátlanokként” és „nemzetietlenekként” a darabontkormány mellé álló polgári radikális politikusokat, értelmiségieket és szimpatizánsaikat – így a nem sokkal később megalakuló Galilei Kört is – figyelemelterelésként és kompenzálásként. A „hazátlanok” és „nemzetietlenek” helyzetét nem könnyítette meg, hogy történeti-szociológiai okokból mind a polgári radikális értelmiségiek, mind a galileisták között erősen felülreprezentáltak voltak a zsidó származásúak. Ebben a politikai légkörben kezdte meg működését a Galilei Kör 1908-ban: a közéleti feszültségnek „feltétlenül része volt abban, hogy a mi korosztályunkban elődeinknél nagyobb mozgalmi erők halmozódtak fel” – emlékezett a köralapító Kende Zsigmond.2

Az erők: társadalmi változások – „az ellentétek kiéleződése”

A századelő magyar társadalmi konfliktusait, az „ellentétek kiéleződését” értelmező legismertebb társadalmi modellt Hanák Péter vázolta fel a Vázlat a századelő magyar társadalmáról című 1962-es tanulmányában, és azután tovább finomította egymást követő műveiben. Hanák lényegében Erdei Ferencnek a két világháború közötti Magyarországot leíró „kettős társadalom”-modelljét vezette vissza a dualizmus korára, amikor egy süllyedő „rendi társadalmat” és egy emelkedő „polgári társadalmat” definiált a Monarchia Magyarországán. A sosem igazolt, teljesen nem is cáfolt, de diskurzusként kétségtelenül létező „kettős társadalom” koncepciója szerint a magyar polgárosításhoz szükséges tőke az „idegen elemektől”, elsősorban a terménykereskedéssel már a 18. század végétől vagyonosodó zsidóktól érkezett a magyar kapitalizálódás folyamatába. Ezért az elmélet szerint – amelynek Karády Viktor az egyik következetes továbbvivője – a magyar polgárosodás hordozói elsősorban a zsidók voltak. A munkásságot Erdei és Hanák is a modern polgári társadalom alján helyezte el, de annak mintegy belső ellenzékeként, mivel mindketten a burzsoázia és a proletariátus ellentétét tételező marxi premisszából indultak ki.

Erdei a polgári társadalmat Hajnal István alapján „okszerűséggel”, a történelmi nemesi társadalmat pedig „szokásszerűséggel” jellemezte. Hajnal nyomán Erdei a „szokásszerűséget” tartotta értékesebbnek; ezt a „szokásszerűség” helyett a tőke „okszerű” logikáját érvényesítő kapitalizmus iránti ellenérzéseikkel magyarázhatjuk: vagyis Erdei inkább a történelmi nemesi társadalom mellé tette a „plusz” jelet, a zsidóság gazdasági és kulturális „térhódítását” pedig ellenérzéssel fogadta. Hanák társadalomképében ezzel szemben a polgári társadalom a pozitívabb: csalódottan állapította meg „feudalizációtézisét” kifejtve, hogy inkább a történelmi nemesi elit kezdte a maga képére asszimilálni a zsidó nagypolgári elitet (például megjelennek a „zsidó bárók” a parvenü címkórság lenyomataként), mintsem hogy az utóbbi átadta volna modern polgári értékvilágát a magyar politikai elitnek. Hanák ugyanis a polgári társadalom mentalitását a „teljesítményelvűséggel”, a történelmi nemzetét pedig a „tekintélyelvűséggel” írta le. Ezzel nem mondott újat: társadalomelméletében a korabeli diskurzust feleltette meg a történelmi „valóságnak”; Mikszáth 1906-ban megjelent, A Noszty fiú esete Tóth Marival című regényének Magyarország-képét vette át az emelkedő, teljesítményelvű polgárral (és polgári értelmiségével) és – Hanák szavaival – „a parazita lét hullámain mind lejjebb süllyedő” „dzsentri” alakjaival.

Ezt a függőleges megosztottságot Erdei és Hanák egyaránt egészen az – egyébként a lakosság döntő hányadát kitevő – parasztságig, a „paraszti rendig” húzta fentről lefelé. Modelljükben a nagygazdáktól az agrárproletárokig terjedő parasztság szintjén már nem érvényesül a függőleges történelmi nemzeti és polgári megosztottság, mert ezt egy társadalom alatti szintként írják le, ahol egészen más problémák lényegesek, mint a gazdag polgárlányok és a házasságszédelgő „dzsentrik” világában; ilyen például a földkérdés.

Erdei kettős (valójában hármas) társadalommodellje és Hanák nagy ívű társadalomtörténeti vázlata nem minden esetben magyaráz, sőt, mivel az egész társadalom frontján húzódik, könnyen támadható, de kellő óvatossággal elfogadható az 1900-as évek eleji Magyarország társadalmi konfliktusainak, például az egyetemi életben a történelmi nemzeti társadalomhoz rendelhető Szent Imre Kör és a jelentős részben zsidó származású diákokból álló, ezért a modellben a polgári társadalmat képviselő Galilei Kör szembenállásának hipotetikus értelmezési kereteként. Az elkövetkezőkben a bemutatott modell három szektorához kapcsolódó három konfliktust ismertetnék, amelyek meghatározták az 1900-as évek eleji Magyarország „közbeszédét”, és amelyekben ezért a galileistáknak szükségképpen állást kellett foglalniuk.

A polgárosodás – a szekularizáció és „kulturális harc”

A dualizmus korát „a polgárosodás kora” metonimikus elnevezéssel szokták illetni, a polgárosodás tendenciája alatt pedig – a 19. század kezdete óta meglévő jelentésmódosulásokkal – a modernizációt, az individualizációt és a szekularizációt értjük az 1900-as évek eleji Magyarországra visszatekintve. Ez a polgárosodás természetesen mindenekelőtt a nagyobb magyar városokat érintette, különösen Budapestet, amelynek fejlődési tempóját Európában ekkoriban csak Berliné múlta felül. Mivel a polgárosodás jelentékeny hordozói a zsidók voltak, magától értetődő, hogy a magyar polgárosodás „csúcsát” jelentő Budapesten erősen felülreprezentált volt a jelenlétük az országoshoz képest: az 1900-as évek elején a budapesti lakosság egyötödét alkották. (A Galilei Kör klubhelyisége a pesti zsidó lakosság egyik központjának nevezhető Király utca és Dohány utca közötti területen, az Anker közben kapott helyet.) Budapest „idegensége” az egyik legismertebb magyar eszmetörténeti toposz lett, amelyben megegyezett két olyan egymással keményen vitázó szerző is, mint például Szekfű Gyula a Három nemzedék című 1920-as és Németh László a Kisebbségben című 1939-es műveikben. Ez az idegenség azonban csak a minden világvárosra jellemző kozmopolitizmus volt.

A világvárosi tapasztalat hamarosan kitermelte a maga új típusú irodalmát a 19–20. század fordulóján, elsősorban a – szerkesztőségekként is funkcionáló – „kávéházi” írók-újságírók munkásságán át: a sajtónyelv, a szlengek és a szabadabb szellemű polgárság élményei (a zenés-táncos orfeumok fülledt légköre és a bordélyházak világa) bekerültek az irodalomba. Az új irány paradigmatikus alkotója Heltai Jenő volt, akinek 1892-es Modern dalok című kötete nagy botrányt okozott, ám a két évtized alatt lezajlott „kulturális forradalom” emblematikus alakja az „új időknek új dalaival” betörő Ady lett az 1906-ban megjelenő Új versekkel, majd a Vér és arany (1907) és az Illés szekerén (1908) című köteteivel. (És időben már el is érkeztünk a Galilei Kör megalakulásához.) A folyóiratok terén ez a „haladás” Kiss József A Hét (1890) című hetilapjától a Nyugat (1908) megjelenéséig tartott.

„A kilencszázas évek elején a magyar polgárság végre nagykorú lett. Megszabadult a felsőbb rétegek gyámkodása alól, mind erősebben hallatta hangját a politikában, és teljesen átvette a szót az irodalomban” – így írt Szerb Antal az 1934-ben megjelentetett (és 1943-ban „nemzetellenessége” miatt betiltott) Magyar irodalomtörténetben.3 Szerb azonban idealizált: a kulturális hatalomátvétel nem ment könnyen.

A korban uralkodó irányzat, a „nemzeti klasszicizmus” hívei ugyanis ezt az irodalmi-kulturális tendenciát a nyelv – és általában az értékek – romlásaként élték meg, nevezetesek voltak például a Szomory Dezső nyelvhasználatát bíráló vádak, mondván, hogy „a fejlődő magyar nemzeti irodalomtól oly messze áll, mint Makó Jeruzsálemtől”.4 Szélsőséges esetben a magyar kultúra „elzsidósodásaként” értékelték, mivel a kulturális átalakulásban vezető szerepet játszó budapesti újságírók jelentékeny hányada zsidó származású volt. Ebben az antiszemita értelmezési keretben interpretálta a századelő Budapestjének sajtó- és kulturális viszonyait Szekfű Gyula is.

A kialakuló polgári kultúrát sokan idegen, „zsidó” kultúraként olvasták: a „kettős társadalom” képzetéhez hasonlóan a századelő magyar kultúrájában is kialakult – Erdei fogalmainak visszavetítésével – a „modern polgári” és a „történelmi nemzeti” kultúra szembenállásának diskurzusa. Megindult a küzdelem a kulturális mező birtoklásáért: kulturális harc kezdődött, amely – az 1906-ra datálható értelmiségi szakadással együtt – máig hat. A Galilei Kör alapítása előtt nem sokkal kezdődő kulturális harc elmérgesedése oda vezetett, hogy az egyik kulturális csoportosulás a magyarságból utasította ki a másikat, mire a másik Európából tagadta ki az előbbieket. Ma már olybá tűnik ez a helyzet, mint az 1984-ben: senki sem tudja, ki is kezdte ezt a háborút: Óceánia vagy Eurázsia? De ameddig vissza tudunk menni, az Herczeg Ferenc támadása volt 1902-ben Bródy Sándor ellen. Ady kedvenc drámaírója, Bródy Zola naturalizmusának hatására A dada című drámájában (és később A tanítónőben) kíméletlenül bírálta a korabeli magyar társadalmat, ami miatt azzal vádolták, hogy nem lát egyebet „feneketlen romlottságnál”, ráadásul mindazt „magyartalanul”, „a Dob utca nyelvén írja meg”.5 (A tanítónőről egyenesen a „magyar falu” elleni „zsidó támadásként” írtak a Magyar Kultúrában.) A dada bemutatását követően Herczeg Ferenc, az Új Idők főszerkesztője „idegenként” bélyegezte meg Bródy darabját, az „amerikai hebehurgyasággal” az „ország szívébe” rakott Budapestet és kultúráját, azt állítva, hogy „a nemzettel, mely körös-körül a provinciákat lakja, semmi belső közössége nincs”.6 Ady válasza: „Áldassék a Bródy Sándor zsenije, mely a bunyevác lekvárhozományos leányok története (…) helyett forradalmat termel. Hogy ez a lángoló zseni magyar levegőből él, az a mi szerencsénk s a Bródy szerencsétlensége”.7 Itt kapcsolódott be egyik oldalról a Kazár földön című 1901-es antiszemita útirajz szerzője, Bartha Miklós, másik oldalról Ignotus és így tovább: innentől egyre csak erősödött a „mi és ők”-ben gondolkodás.

A modern polgári irodalom expanziója miatt, amely az 1900–1910-es években még alapvetően csak a nagyobb városokat érintette, megtört a „nemzeti klasszicizmus” kánonjában gondolkodó „történelmi nemzeti” kultúra monopóliuma, de egyáltalán nem engedte át oly módon a kulturális mező feletti hatalmat, ahogy Szerb Antal megírta: a kulturális intézményeket (Kisfaludy Társaság, Petőfi Társaság) szinte kizárólag az establishment értelmisége birtokolta: Ady Endre semmilyen kulturális elismerést nem kapott, a Galilei Kör irodalmi teadélutánjain részt vevő Babits Mihályt pedig (aki egyetemistaként egy darabig a későbbi galileista házaspárnál, Dienes Pálnál és Valériánál lakott) 1915-ben nem választották be a Petőfi Társaság tagjai közé (ráadásul a jelöltek közül a legkevesebb szavazatot kapta). Ellenben mind Adyt, mind Babitsot feljelentették írásaikban elkövetett vallásgyalázásért és szeméremsértésért. Az Adyt és Babitsot ért támadássorozat mintegy indikátora annak, hogy a magyar közönség egy része nem volt fölkészülve rá, és értelmezni sem tudta az alig két évtized alatt lezajló kulturális forradalmat, ahogy a modern európai eszmék és hatások szinte egymásra torlódó hullámokként megérkeztek az 1900-as évek elejének Magyarországára. A „sokkot” jól érzékelteti Kenedi Géza Adatok az obstrukció mérlegéhez című 1911-es írása Tisza István folyóiratában:

Viszont azonban elképesztő volt az a termékenység és bátorság, amivel az internacionális ideológia mindenféle formában egyszerre megrohanta ezt a szinte szűziesen ártatlan és könnyen hívő olvasóközönséget. A nemzeti kultúrától és gondolkozástól, olykor még a magyar nyelvtől is egészen elrugaszkodott könyvek, gyűjtemények, folyóiratok és lapok jelentek meg szokatlan sokaságban. Modernista gyökerükig nemzetietlen társaságok kezdték művelni az „új tudományt” s a magyar szépirodalom egyes ágai a pornográfiáig elfajultak. Szintúgy a színházak is, ahol a magyar történeti dráma csaknem kiveszett, s ha a magyar élet színpadra is került, rendesen ebben sem volt köszönet. Egyes magyar tárgyú színdarabjaink valósággal ökölcsapások voltak a nemzet arcába. Bizonyos, hogy húsz év előtt szétrombolta volna még a színpadot a magyar közönség olyan hazafiatlan és sértő mondásokért, amelyekért most a mindenféle szociológiával és „tudománnyal” agyontömött kisebb értelmiség még meg is tapsolta, hála Istennek, nem minden pisszegés nélkül. (…) Most már nem titok talán egyetlen művelt ember előtt sem, hogy ezek a „tudomány” színe alatt irt és terjesztett írások csekély tudományos értékek, a szociáldemokrácia kisugárzásai voltak. Célukat legnagyobbrészt el is érték azzal, hogy a művelt közönség egy részénél a nemzethez való tartozás tudatát elhalványították és a hazafiasságot széltében rombolták.8

Mondani sem kell, hogy a Galilei Kör története folyamán ellenfeleik, például a modell függőleges tengelyén velük egy szintre helyezhető „történelmi nemzeti” Szent Imre Kör tagjai hol jelölték ki a galileisták helyét, és hogy a galileisták miként pozicionálták magukat ebben a kulturális harcban: míg ők maguk „a Láznak ifjú seregeként” próbáltak állni Ady mellett, addig a túloldalról sokszor csak „galíciai taknyosokként” tekintettek rájuk.

A munkásmozgalom kezdete – a választójogi kérdés

A Galilei Kör történetét úgy is színpadra lehet állítani, mint folyamatos közeledést a munkásmozgalomhoz. Tömöry Márta is így tett 1960-as könyvében, amelyben a marxista üdvtörténetnek megfelelően értelmezte a Galilei Kör balra tolódását: „A Galilei Kör történetében a megalakulástól 1912. május 23-ig terjedő időszak az állandó felfelé ívelés, fejlődés időszaka volt, s a Vérvörös Csütörtök harcaiban érte el tetőpontját. Megértették, hogy a munkásság oldalán a helyük.”9 Ez az eljárás ugyan eltagadja a Galilei Körön belüli egykori belső vitákat, és kiiktatja a kör történetének változó dinamikáját, de tagadhatatlan, hogy a szabadgondolkodó diákegyesület idővel bekapcsolódott előbb a munkásoktatásba, majd a munkásmozgalmi akciókba; a galileisták tömegesen vettek részt munkástüntetéseken az 1910-es évektől. Ezen történések kontextualizálásához röviden bemutatnám a magyarországi munkásmozgalom helyzetét az 1900-as évek elején.

A magyarországi munkásmozgalmi ellenvilág kiépülése az Általános Munkásegylet 1868-as alapításával kezdődött. A mozgalom a német mintákat követte, a proletárforradalomban gondolkodó Marxszal szemben pedig a magyar vezetőkre egyre inkább a Marxtól elhajló, mérsékeltebb német munkásmozgalmi teoretikusok, a centrista Kautsky és a revizionista Bernstein eszméi hatottak. Az ő irányuk lett a nemzetközi munkásmozgalom általános trendje az 1890–1900-as években. Az 1889-ben létrehozott II. Internacionálé már a tömegpárttá válást és a parlamentbe jutást tűzte ki célul a szociáldemokrata pártok számára, a forradalmi hatalomátvétel helyett pedig elsődlegesen az életszínvonal-javító intézkedések kiharcolása állt a horizonton. Az 1890-ben alakult Magyarországi Szociáldemokrata Párt (MSZDP) ennek szellemében kezdett politizálni. A tömegpárttá alakulást viszonylag hamar teljesítette az MSZDP, noha a párt helyzetét nehezítette, hogy Budapestet és néhány vidéki ipari központot leszámítva az ipari munkásság létszáma Magyarországon német mércével mérve nem volt jelentős (annál nagyobb volt az agrárproletárok száma). A tömegpárttá válást a szakmai egyletek, majd a rokon szakmák egyleteit összefogó szakszervezetek rendszerének kiépítése segítette: a szakszervezeti tag párttagnak számított. 1903-ban új programmal hozták létre a Szociáldemokrata Párt szervezetében az egy-egy községen vagy nagyobb gyáron belül a pártmunkát szervező „bizalmi férfiak” intézményét. Ezt a megjelölést utóbb a Galilei Kör vezetősége is átvette: „bizalmi” megjelöléssel küldték ki az egyes galileistákat a különböző középiskolákba és az egyetemi fakultásokra újabb tagok beszervezésére.

A magyar történelem első szervezeti pártja a századfordulótól gyorsan növekedett. 1901-ben még csak 10 ezren, 1912-ben viszont már 130 ezren fizettek tagdíjat. De már azt is „szocinak” vagy „cucilistának” tekintették, aki olvasta az 1905-től napilapként megjelenő pártlapot, a Népszavát. A Galilei Kör alapításakor Garami Ernő volt a lap főszerkesztője, aki az 1906-ban alapított elméleti folyóiratot, a Szocializmust is szerkesztette. Ady Endre az 1910-es évektől már rendszeresen publikálta a verseit a Népszavában, de a szociáldemokraták „bennszülött” munkásköltője az 1897-ben kiadott Proletár költemények című kötet szerzője, Csizmadia Sándor volt. Az 1910-es évekre egy egész munkás-ellenkultúra jött létre olvasókörökkel, dalárdákkal, vörös zászlókkal, május 1. ünneplésével.

A munkás-ellenkultúra termékei fölött nagy általánosságban a Népszava Könyvkereskedelem diszponált, de ezzel be is zárták magukat a szociáldemokraták: szellemi értelemben szektaként működtek az 1900-as évek Magyarországán. A magyar munkásmozgalom vezetői a legkomolyabban vették internacionalizmusukat, hogy a világ nemzetek helyett ténylegesen osztályokból épül fel. Nem vállaltak közösséget az ún. magyar nemzeti hagyományokkal: például Rákóczi 1906-os újratemetése idején elítélték a Rákóczi-kultuszt, Rákóczit egy, a jobbágyait kizsákmányoló úrként írták le, aki a szabadságharcban is birtokait és osztályérdekeit védte. A Kossuth-kultusszal is szembementek a magyar szociáldemokraták: éles osztályellentétet feltételeztek még a Kossuth vezette középnemesség és a Petőfi vezette nép között is. A koncepció kimunkálója a Szociáldemokrata Párt teoretikusa, Szabó Ervin volt – legalaposabban a Társadalmi és pártharcok a 48–49-es magyar forradalomban című, posztumusz megjelent művében –, aki körül az első jelentős magyarországi szocialista diákmozgalom, az 1907-ig működő Szocialista Diákok Szabad Szervezete csoportosult. A magyarországi szociáldemokrata történeti panteonba csak Dózsa, Martinovics, Petőfi és Táncsics kerültek be.

Ez a szimbolikus politikai hozzáállás, a „nemzeti hagyományokkal” szembeni közömbösség váltotta ki a „hazátlan bitangság” vádját, amely különösen a Kristóffy–Garami-paktum után terjedt el. A „hazátlanság” vádját táplálta a magyarországi munkásmozgalom rendkívül vegyes nemzetiségi összetétele is, amely eleve biztosította a mozgalom internacionális jellegét, vezetői között pedig az 1900-as évek elejére már igen felülreprezentáltak voltak a zsidó származásúak, akik számára az internacionalista mozgalomba belépés lehetőséget adott arra, hogy elhagyják a „zsidóságuk” miatti hátrányt, ami – sokak értelmezésében – maradéktalan társadalmi beilleszkedésüket akadályozta.

A „hazátlan” vezérkarban a szociáldemokrata vezetők két típusát különböztethetjük meg: az egyik a „munkás”, Garami Ernő és például Weltner Jakab. A másik az „értelmiségi”: Landler Jenő és Kunfi Zsigmond. Később az értelmiségiek bizonyultak hajlamosabbnak a radikalizálódásra, amint ezt a kommunistákkal való 1918–1919-es kapcsolat is bizonyítja majd – 1918 őszére ugyanis Magyarország legnagyobb, legerősebb és legszervezettebb pártja lett a Magyarországi Szociáldemokrata Párt.

A szervezeti jelleg tette lehetővé a tömegsztrájkok, munkásdemonstrációk hatékony szervezését és lebonyolítását az érdekérvényesítés eszközeként. Az 1890-es években sikert értek el a munkásbiztosítás bevezetésében és a munkakörülmények javulásában, de az 1900-as évektől előtérbe kerülő általános és titkos választójog megadásának igénylésében már nem. Ebben nem engedett a politikai establishment, amely a csupán a felnőtt férfi lakosság negyedének (1906-ban 1 millió 85 ezer főnek, a teljes lakosság 6,2%-ának) szavazati jogot biztosító, más európai országokkal összevetve nagyon korlátozott választójogban látta a történelmi magyar elit uralmának biztosítékát. Tisza István konzervatív-liberális folyóirata, a Magyar Figyelő szerzői külföldi példák sorával igyekeztek rámutatni az általános, egyenlő és titkos választójog negatív következményeire, például a szélsőséges erők térnyerésére. Tisza István 1917-ben inkább távozott a miniszterelnöki pozícióból, semhogy az új uralkodó, a IV. Károly által elképzelt választójogi reformhoz asszisztáljon.

Ugyan 1913-ban, majd 1918-ban is változtattak az 1874. évi választójogi törvényen – az előbbi a törvényhatósági jogú városokban bevezette a titkos szavazást, és 1 millió 800 ezerre, utóbbi módosítás pedig 2 millió 700 ezerre növelte a szavazásra jogosultak számát –, az új törvények alapján már nem tartottak választást. Ennek köszönhető, hogy a Magyarországi Szociáldemokrata Párt, amely magát a parlamentarizmuson belül képzelte el, és követeléseit demokratikus úton kívánta megvalósítani, 1918-ig egyetlen képviselőt sem tudott a magyar parlamentbe juttatni.

1918 őszén, 1919 tavaszán aztán az addigi szűk kereteket úgymond szétfeszítette a munkáserő: eljött a Bíró Mihály plakátjain izmos, kalapácsos proletár képében megrajzolt „Vörös Isten”, akihez Tóth Árpád is verset írt a Nyugatban „Az új Isten” címmel: „Te istenek közt új és proletár / Formáld boldoggá pörölyös kezeddel, – / Emelj minket roppant tenyeridre / És a magad képére gyúrj át minket!”

Hamar kiderült azonban, hogy a „Vörös Isten” olyan, mint az Úr a Bibliában, aki elől Jónás más vidékre próbál menekülni, mert ott már nincs hatalma: a munkásmozgalom mindvégig nagyobb városokra korlátozódott. Márpedig Magyarország a korszak végére is alapvetően agrárország maradt, ahol a legnagyobb kérdésnek a földkérdés számított.

Az agrármozgalmak jelentkezése – a földkérdés

Ha az egykor létező „marxista történetírás” képviselője lennék, akkor úgy kezdeném: „történetírásunk már sokoldalúan feltárta”; ha pedig cinikus historiográfus, akkor úgy, „közhely”, hogy a nagybirtok túlsúlya és a földéhség, egyszóval a szélsőségesen egyenlőtlen földeloszlás az 1900-as évek eleje, vagyis a 20. századba lépő Magyarország legsúlyosabb problémája volt. Mindezt nem tudományosságunk állapította meg historikusi igénnyel – elkerülhetetlenül retrospektív módon, a történelmi Magyarország vége felől visszafelé olvasva a történteket –: a földkérdésnek már a századelőn is kiterjedt diskurzusa volt.

A nagybirtokos rendszer fenntartása vagy radikális reformálása – a nagybirtokok felosztása, esetleg szövetkezetekké alakítása – stratégiai kérdés volt, amely körül a pártok polarizálódhattak. Jászi Oszkár, Szende Pál és más polgári radikálisok – a Galilei Kör mentorai – egyenesen a morbus latifundiiról beszéltek, a nagybirtokot pedig a „latifundium”, az „uzsora” és a „felekezeti népbutítás” hármasságával leírt régi Magyarország (a polgári radikális vezérpublicista Ady szavaival: „koccintó ország”, „beteg ország”, „gennyes ország” stb.) szimbólumának tették meg. Ha Magyarországot egy testként értelmezzük – amelyre a „betegséget” mint metaforát előszeretettel alkalmazó Jászi hajlamos volt –, akkor a nagybirtokra eme test „rákos daganataként” tekintettek, amelyet Jászi és a polgári radikális értelmiségi köre meg akart operálni: „egy jobb jövő egyetlen záloga: a gyorsan és radikálisan keresztülvitt földbirtokreform.”10

Az uralkodó konzervatív-liberális establishment azonban – maradva a „rákos betegség” metaforánál – ha diagnosztizálta is a problémát, úgy vélte, hogy jelen körülmények között az operációba belehalna a beteg. Magyarország történelmi vezető rétege tehát elzárkózott a földosztástól – amelyre nem is került sor Károlyi Mihály 1919. február 23-i szimbolikus kápolnai földosztásáig –; Tisza István is a nagybirtokos osztályt és a nagybirtok szervező erejét tartotta a történelmi Magyarország fennmaradása garanciájának.

Pedig a válságnak-betegségnek a 19. század végétől jelentkeztek a „lázas tünetei”, amelyek közül jellemzően kettőt szoktak felidézni, úgyhogy statisztikák és hosszas adatsorok citálása helyett én is eme kettőre utalnék, hogy bizonyítsam, a földkérdés súlyos probléma volta nem utólagos konstrukció.

Az 1890-es évektől sorra lángoltak föl a földosztást követelő agrárszocialista mozgalmak, és egyre szaporodtak az aratósztrájkok: ezek éppen az 1905–1907 körüli években tetőztek. Az agrárszocialista mozgalmak a földéhség okozta feszültség – nevezzük így – „aktív” megnyilvánulási formái voltak. A másik, a „passzív”, a kivándorlási hullám volt: 1871 és 1913 között 1,3 millióan vándoroltak ki Magyarországról, közülük félmillióan tértek haza. A kivándorlási hullám tetőpontja 1905 és 1907 között volt (1908 után átmeneti csökkenés, majd növekvő visszavándorlás következett): „kitántorgott Amerikába másfélmillió emberünk. / Szíve szorult, rezgett a lába, acsargó habon tovatűnt, / emlékezően és okádva, / mint aki borba fojt be bűnt” – írta József Attila a „Hazám” című versében a harmincas évekből visszatekintve.

Ugyan az agrárszocialista mozgalmak, aratósztrájkok és a kivándorlás problémaköreit árnyalták például Hanák Péter és Puskás Julianna kutatásai, a nyomukban pedig más történészek, de az 1912-ben elhunyt fiatal galileista „szociológus”, Bosnyák Béla 1911-ben kategorikusan jelentette ki, szoros összefüggést tételezve: „Az állandó, szűnni nem akaró kivándorlás és a magyar nép mindinkább növekvő elégedetlensége kényszerítő erővel dokumentálják, hogy a magyar problémák legnagyobbikának, a magyar agrárkérdésnek megoldása többé el nem odázható.”11

A nagybirtokok túlsúlya és a földéhség talán a 20. századba lépő Magyarország legsúlyosabb problémája volt: az 1900-as évek elején egy magát komolyan vevő értelmiségi mozgalom nem kerülhette meg, hogy hozzá ne szóljon a földkérdéshez, így a Galilei Kör sem.

Az eszmék: új szellemi irányzatok és intézményeik a 20. század elején

„Új eszmék hívják porondra a gondolkodókat. A költészet, irodalom, művészet új utakra tör, új eszméknek áll szolgálatába”12 – hirdette diadalmasan a szabadgondolkodó diákok toborzó kiáltványa a Galilei Kör alapítását nem sokkal megelőzve, 1908 májusában, az érettségiző diákok megszólításának szándékával. A „toborzás” ez esetben igencsak megfelelő szókép, a galileisták ugyanis harcként értelmezték szerepvállalásukat.

Nézzük azon eszméket, a pozitivizmust, a darwinizmust és evolucionizmust, a szabadgondolkodást és a történelmi materializmust, amelyek „lobogója” alatt a galileisták „csatába” indultak, röviden sorra véve, milyen új szellemi irányzatok jelentkeztek a századforduló táján. De ki kell emelni, hogy ezen szellemi irányzatok – a darwinizmus sokakat megbotránkoztató, egyre jelentékenyebb recepciója (hadd utaljak az élclapi karikatúrákra, amelyeken majmok oktatnak vagy ülnek az iskolapadban) kivételével – jellemzően nem kaptak helyet a századelő Magyarországának oktatási rendszerében, hanem „tanterven kívüli tilos tanoknak” számítottak, afféle „tiltott gyümölcsnek”.

Az eszmék áttekintése után pedig egy körképet adok azokról a baloldali-radikálisnak tekinthető szervezetekről, amelyek kötelékeihez csatlakozva a galileisták megszervezték „csapataikat”. Az 1900-as évek Magyarországára, a Galilei Kör megalakulásának idejére a „hivatalos” nemzeti konzervatív vagy konzervatív-liberális kultúrával szemben egy teljes baloldali radikális ellenkultúra alakult ki, megteremtve a maga ellenkulturális intézményrendszerét. A Galilei Kör ebbe az ellenvilágba integrálódott a másik Magyarország diákegyesületeként: „A polgári radikálisok saját radikális ellenkultúra kiépítésével akarták tehát megszervezni és egyben mobilizálni az Új Magyarország erőit – a »politikai szecesszió« jegyében. A Társadalomtudományi Társaság (különösen az 1906-os »vízválasztó« szakadás után), a Társaság vidéki »fiókjai«, a Huszadik Század folyóirat, a Társadalomtudományok Szabadiskolája, a Szabadgondolkodók Magyarországi Egyesülete, a Szabadgondolat, a Demokratia, majd a Martinovics szabadkőműves páholy, a Galilei Kör, a Világ, a Magyarországi Tanítók Szabad Egyesülete és az Új Korszak folyóirat ennek a polgári radikális ellenkultúrának az intézményi pillérei.”13

1905-re, „mire elértük a nyolcadik osztályt, megláttuk azt is, hogy a népelnyomó, hivatalos Magyarország mellett van már egy másik Magyarország is”14 – emlékezett vissza Kende Zsigmond erősen baloldali nézőpontból, a polgári radikális szótárt („másik Magyarország”) használva arra, hogy 1905–1906-ra valóban kezdett kiépülni a hivatalossággal szemben egy, a polgári radikális és szocialista szervezetekből álló ellenkulturális–ellentudományos intézményi hálózat. Ez a szélsőjobboldal perspektívájából „ateista”, a „nemzeti kultúra megsemmisítésére törekvő” – „zsidó” – bűnszövetkezetként tűnt föl:

Az őshazából magukkal hozott hajlamnak engedelmeskedve, elsősorban a gazdasági hegemóniát szerezték meg, azután a keresztény nemzeti kultúra megsemmisítésére törekedtek, hogy helyébe állítsák az atheista, nemzetközi anarchiát. Megszületett a Társadalomtud[ományi] Társaság, a Galilei-kör, [a] Szabadgondolkodók Egyesülete, megkezdődött a szociológiai ágyrajárás, a természettudományok felszámolása, a húszkrajcáros világnézetek kiárúsítása.15

A legfontosabb eszmék bemutatását követően ezeket a maguk korában meglehetősen megosztónak számító, nemegyszer szélsőséges véleményeket kiváltó baloldali radikális intézményeket tekintem át, hogy a Galilei Kört el tudjuk helyezni ellenkulturális koordináta-rendszerében. De hangsúlyozom, hogy a századelőn jelentkező új eszmék, irányzatok és intézmények közül csak a galileisták formálódására pozitív módon hatókat ismertetem, a negatív módon ható – a szabadgondolkodó fiatalok perspektívájából fenyegetésként azonosított – „új eszmék”, mint a politikai katolicizmus, a politikai antiszemitizmus és a különböző antimodernista irányzatok és ezek hordozói részletesebb bemutatásától el kellett tekintenem. Megismerésükhöz mindenekelőtt Szabó Miklós Az újkonzervativizmus és a jobboldali radikalizmus története (1867–1918) című, 2003-ban megjelent alapművét ajánlom az olvasóknak.

Eszmék az erők interpretálására

Pozitivizmus

A pozitivizmus fogalmát nemegyszer helytelen értelmében használják olykor még a történettudományi diskurzusokban is. Sokszor alkalmazzák például a „pozitivista történetírás” kifejezést a 19. század végére kialakuló, akadémiai ideáloknak megfelelő „faktografikus” – és az „igazi” pozitivista megközelítésekkel ellentétben a törvényszerűségek megállapítását kifejezetten kerülő! – „tudományos történetírás” jelölőjeként. Pozitivizmus címszó alatt azonban az August Comte által alapított eszmei irányzat értendő, amelynek második hullámát John Stuart Mill és Ernst Mach, harmadik, a Galilei Kör történetén túlmutató hullámát pedig a logikai pozitivizmus képviselői jelentették. A szabadgondolkodás egyik úttörőjeként számontartott Comte három szakaszra osztotta az emberiség szellemi fejlődését – a teológiai, a metafizikai és a pozitivista szakaszra, attól függően, hogy melyik korszakban melyik irányzat dominál –, amelynek során (egy afféle üdvtörténet végén) a mágikus képzelgéseket kiszorítják a természetbúvárok felfedezései. A „teológiai”, a „metafizikai” és a „pozitivista” azonban nem egymást kizárólagosan követő szakaszok, hanem párhuzamosan létező és egymással harcoló filozófiai irányok az elmélet szerint, amelyek – még a 20. század elején is – egymás kölcsönös kiszorításáért és a „világuralomért” küzdenek.

Az elsőt a hit jellemzi. A másodikat – amely Comte értelmezésében a reformációval jelent meg – a spekulációk, az absztrakciók, a természeti törvényekben való gondolkodás. A harmadikat pedig, az ember szellemi fejlődésének betetőzését a tapasztalás. (Utóbbi Mach rendszerében lépett elő kulcsfogalommá.) Comte a harmadik korszak kezdetét a francia forradalom idejére datálta: úgy vélte, ekkortól jutott uralomra az „ész”.

A galileisták magukat a pozitivizmus „harcosainak” vagy más néven monistáknak tartották, akik szükségszerűen agnosztikusak:

A pozitivizmus, vagy ami ugyanaz, a kritikai monizmus nem ismer semmiféle természetfeletti kinyilatkoztatást és semmilyen belső misztikus megismerést, nem ismeri az ész többféleségét; egyedüli forrása az értelmes gondolkozás, vagyis a (külső és belső) tapasztalatokon nyugvó tények logikus feldolgozása.16

Istennek – vagy bármiféle transzcendens magyarázóelvnek – nem juthat szerep ebben a rendszerben. Comte szerint az „emberi világ” kutatójának – mivel a megismerés pozitivista egységét hirdette – úgy kell eljárnia, mint a természettudósnak: össze kell gyűjtenie a tapasztalat által igazolt tényeket, azokból levonni a következtetéseket induktív módszerrel, majd törvényeket alkotni. A pozitivisták az ily módon felhalmozott ismeretek „jól felépített szerkezetét” nevezték „tudománynak”, amelyre „társadalmi észként” tekintettek. Általános kérdésekben kizárólag a tudomány megtestesítette „társadalmi észre” szabad hallgatni – mondták. Az állítással, hogy az emberi társadalom is törvények mentén szerveződik és működik, és hogy a természeti világhoz hasonlóan az emberi világ törvényei is megismerhetők a jelzett metódussal – adatgyűjtéssel, indukcióval, törvényalkotással –, Auguste Comte lényegében annak a „szociológiai szemléletnek” a megalapítója volt, amely az 1900-as évek elején egyként jellemezte az egész magyarországi baloldali radikális szellemi életet. A „szociológiai szemlélet” szerint az emberi világ törvényeinek ismerete lehetőséget ad arra, hogy berendezzük a teljesen harmonikusan felépített emberi társadalmat. A polgári radikálisok, a szabadgondolkodók és a galileisták ezen a pozitivista alapon álltak.

A galileisták korosztálya a pozitivista elméleteket George Henry Lewes A philosophia története Thalestől Comteig című, magyarul 1876 és 1878 között megjelent, és a századfordulón is népszerű háromkötetes filozófiatörténeti összefoglalásából ismerte meg. Emellett fontos szerepet játszott a fiatal szabadgondolkodók szellemi érésében Kun Sámuel A positivismus népszerű előadásban című, 1897-es munkája.

A Galilei Kör nagy korszakában a Comte-ot követő második pozitivista hullám vezető alakjának, Ernst Mach elgondolásainak, mindenekelőtt Az érzékletek elemzésének volt meghatározó hatása a szabadgondolkodó diákegyesületben. Mach művének első három fejezetét Polányi Károly fordításában adták ki a Galilei Kör könyvtára sorozat első köteteként 1910-ben. Kiemelendő még egy másik német ajkú „pozitivista” tudós, az 1855-ben megjelent Erő és anyagnak a szerzője, Ludwig Büchner, mivel művét Turgenyev a nihilista medikus, Bazarov bibliájaként szerepeltette a galileistákra rendkívüli hatást gyakorló, 1862-ben kiadott Apák és fiúk című regényében. Büchnernek a „természetes világrend alapvonalait” ismertető könyve, a materialista monizmus 19. századi alapvetése szinte példátlan sikert hozott, 1902-ig húsz német kiadást ért meg, és már 1872-re magyarra fordították: „hódító erejével szemben gyengének bizonyult a hit erkölcsi súlyának latba vetése” – méltatták utóbb a Szabadgondolatban Büchner munkásságát, Haeckellel és más szerzőkkel egyetemben. A materializmus „lelkes terjesztőjének” könyve azonban idővel a galileisták számára is túlhaladottá vált, és az 1910-es években már a „pelyhedző radikalizmus” kicsit megmosolyogtató, de azért még mindig igen méltánylandó megnyilvánulásaként értékelték, ha egy-egy vidéki csoport Büchner munkájának beszerzése mellett döntött. Továbbra is elismerték ugyan jelentőségét, de az Erő és anyagról mint az „öreg Büchner” „naiv” könyvéről értekeztek, amely a Mach, Ostwald, Svante Arrhenius, Spencer, Avenarius és Bergson tanait vitató fiatalok gondolkodását aligha befolyásolhatja már. És valóban nehéz mit kezdeni a következő sorokkal:

Gondoljunk tehát egy teremtőerőt, egy föltétlen hatalmat, egy őslelket, egy ismeretlen X-et – mindegy, bármi nevet is adjunk neki – a világ okául, úgy, hogy az idő fogalmát rá alkalmazva, azt kellene róla mondanunk, hogy sem a teremtés előtt, sem utána nem létezhetett. A teremtés előtt nem létezhetett, mivel ilyen erő fogalma a semmi vagy tétlenség eszméjével meg nem fér. Teremtőerő nem létezhetett anélkül, hogy ne teremtsen. (…) Nyugvó, tétlen teremtőerő épp oly üres, tarthatatlan elvonás volna, mint általában erő anyag nélkül. Utána nem létezhetett és nem is létezhetik, mivel ismét nyugalom és tétlenség ily erő fogalmával megférhetetlenek és azt lehetetlenné tennék. (…) De ha teremtőerő a világ keletkezése előtt nem létezhetett, ha utána nem létezhetik, végre ha nem gondolható, hogy csak egy pillanatnyi léttel is bírt volna; ha az anyag halhatatlan, ha nincs anyag erő nélkül, erő anyag nélkül – úgy legcsekélyebb kétség sem férhet afelől, hogy a világ nem teremtethetett, hogy öröktől való. Ami elválaszthatatlan, az nem létezhetett soha elválva! Ami megsemmisíthetetlen, az nem is teremtethetett!17

Az 1881-ben a német szabadgondolkodó szervezetet megalapító Büchner vulgármaterialista műve jól példázza, hogy miként változhat a materializmus idealizmussá. Ezt az irányt már Comte is kijelölte, aki élete végén a pozitivizmusról mint vallásról értekezett, és össze is állította a „pozitív vallás” négyszáz tételes kátéját is, ahogy az 1872-es, nagy vihart kavart Der neue und der alte Glaube című könyvében a „régi” keresztény hitét elhagyó David Friedrich Strauss is „új hitről” értekezett a természettudományos monizmus kapcsán. Mindennek azért van nagy jelentősége, mert már előre jelezte, miként lehetséges vallásosan imádni a tudományt és a tudomány eredményeit. Ezt a jellegzetességet ugyanis szinte majd a Galilei Kör „védjegyeként” azonosíthatjuk.

Darwinizmus és evolucionizmus

A darwinizmusnak önmagán túlmutató jelentősége volt a századelő Magyarországán: nem egyszerűen egy volt a tudományos elméletek közül, hanem erőteljes társadalompolitikai töltéssel bírt. Az egyház által hirdetett teremtéstörténet elvetése ugyanis közvetlenül az ország egyik legnagyobb birtokosának, a katolikus egyháznak az illegitimitását is állította, továbbá azt is: csak idő kérdése, hogy mikor fog megváltozni a szélsőségesen egyenlőtlen földbirtokeloszlás, vagy a túlhaladottnak vélt politikai berendezkedés. Polányi Laura a Szabadgondolatban fejtette ki, hogy a fejlődéstan tényei „büszke erőt adnak a jobb jövőért küzdelemben”.18 A galileisták az iskolai vallási oktatás eltörlését követelték, és hogy a bibliai teremtésmítosz helyett az evolúcióelméletre tanítsák a diákokat. Ahogy 1911-ben írták szintén a szabadgondolkodó folyóiratban: „a tanult emberek” a biológia és a geológia modern tanításait fogadják el a mitikus magyarázatok helyett. Hiszen – egy másik tudományterületről hozott példával – „a mennyországról mitsem tudnak a csillagászok. Átkutatták az eget, de arra a zavartalan boldogság honára nem akadtak. S ha a két ellentétes állítást egymás ellenében mérlegeljük, a csillagászat serpenyője bizonyul súlyosabbnak”.19

„Az élőlényekkel foglalkozó tudományok egyik legnagyobbszerű megismerése az, hogy az összes élőlények, a legegyszerűbbektől a legmagasabbrendűekig nem valami teremtési művelet eredményei, hanem hosszú évezredeken, esetleg évmilliókon keresztül néhány egyszerű ősformából fejlődtek; az egyes fajok nem egymástól függetlenül állottak elő, hanem bizonyos sorrend szerint egymásból alakultak ki” – írta 1912-ben Kende Zsigmond a Galilei Füzetek sorozat darwinizmust ismertető rövid összefoglalásában, A származástan mai állásában.20

A világ teremtését megkérdőjelező evolúcióelmélet a Naprendszer kialakulását magyarázó Kant–Laplace-elmélettel együtt az egyik leghatásosabb „antiklerikális” fegyvernek számított a 19–20. század fordulójának „kultúrharcos” időszakában. A felismerés, hogy a darwinizmus antiklerikális fegyver, természetesen az ellenkező oldalról is megjelent: például a Magyar Figyelőben azzal vádolták a szabadgondolkodókat, hogy meghamisítják az „objektív tudományt” politikai céljaik érdekében.

Természetesen annak gondolata, hogy a teremtés addig vélt „koronája”, az ember nemhogy a majommal, de még a békával is rokon, az 1900-as évek elején még igen botrányosnak számított Magyarországon is. A darwinizmus hívei azonban offenzíven hirdették az evolúció elméletét: „a békát ketté vágom s megnézem, mi történik a belsejében; s miután én is meg te is éppen csak olyan békák vagyunk, avval a különbséggel, hogy két lábon járunk, megtudom azt is, hogy mi történik a mi belsőnkben” – magyarázta Bazarov az Apák és fiúkban.21 Turgenyev a nihilista medikus szájába adott szavakkal tulajdonképpen Ernst Haeckel nevezetes, az 1860-as években bemutatott, és sokat vitatott illusztrációs tábláinak szellemét idézte meg. Haeckel – akinek a nevét 1912-től a verseci szabadgondolkodók egyesülete viselte – a különböző fajok egyedfejlődéseinek hasonlóságát mutatta ki az embriótól a kifejlett egyedig: békákat és embereket is összehasonlított, és ezzel elvitatta az Isten képeként és hasonlatosságaként pozicionált ember különlegességét a természetben: ő volt az, aki „a gőgös és »Isten kegyelméből való lelket« sárba tiporta”.22

Ernst Haeckel 1899-ben jelentette meg szempontunkból legjelentősebb, Világproblémák című művét, amelyet – ha hihetünk Benedek Marcell Vulkán című, 1918-ban megjelent nemzedéki regényének – sokan csak titokban mertek olvasni. A „világproblémák” kifejezés Emil du Bois-Reymond-tól származik, aki a természettudományi tudás határairól szóló 1872-es előadásában előbb két, majd 1880-ban hét megoldhatatlan „világproblémát” (például a mozgás vagy az élet eredetét) azonosított, és Haeckel ezekre válaszolt. A német monista szövetségének