A mű eredeti címe

Murder for Christmas

Copyright © Francis Duncan 1949

First published as Murder for Christmas by Vintage.

Vintage is a part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 693 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése P’ART 94 Bt.

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Előszó

Senki sem tudhatta előre, hogyan fog végződni. Még maga a gyilkos sem.

Ez persze nem jelenti azt, hogy a bűntettet kapkodva tervezte meg, vagy ügyetlenül hajtotta végre. A gyilkosok többsége feltétlenül életben akar maradni, hogy kiélvezhesse a gaztette gyümölcsét. Tudják, hogy egy aprócska hiba is a hóhér kezére adhatja őket. És hogy a figyelmetlenség a vesztüket okozhatja. Ebben az esetben a gyilkost egyszerre hajtotta a nyereségvágy meg a tudat, hogy csak egy veszedelmesen vékony hajszál választja el a biztonságot a katasztrófától.

Ám az ember alkotta tervekről – akármilyen ördögien zseniálisak is – sosem lehet nyugodt szívvel kijelenteni, hogy a gyakorlati megvalósításuk pontról pontra követni fogja az aprólékosan kigondolt elméletet. Valahol a kiszámíthatatlan, előreláthatatlan út mentén ugyanis lesben áll egy nem várt, ismeretlen tényező.

A hold az égen olyan volt, mint a színpadot megvilágító reflektor. Vagy inkább mint a kamera, amely a stúdió színterét figyeli, és hol közeli felvételt mutat a közönségnek, hol távolit, hol kiélesíti, hol pedig komor homályba borítja a körvonalakat.

A havazás már elállt, de az ég még nem tisztult ki. A felhők morcosan sodródtak, mintha nem akarnák otthagyni a zsákmányukat, amely csak komoly küzdelem árán szabadult ki a markukból. Néha baljósan összegyűltek, az elsötétült, félelemmel teli föld fölött tülekedtek, de aztán úgy tűnt, hogy megint tehetetlenül szétszóródnak, a hideg fehér fény pedig újra szétáradt a tájon, nem lehetett elmenekülni előle.

A holdfényben minden részlet a domborművek pontosságával jelent meg: a falu fekete-fehér háztetői a hegyek alatt; a fák kopasz, vékony ágai az út mentén; az ég felé hullámzó, sima, fehér lankák; valamint a régi, szürke kövekből épült nagy ház, amelyre fehér csipkét rajzolt a hó ott, ahol rátapadt a kúszónövényekre.

A faluban felcsendült egy harang. Amikor a sötétség diadalmaskodott, a kongása különös, gyászos, meghatározhatatlan irányból érkező visszhangot keltett, és baljós hangulatot árasztott. A képzeletnek nem is kellett több ahhoz, hogy vészharangnak gondolja.

Ám amint a hold fénye megvilágította a tájat, a félelmetes-titokzatos hangulat rögtön szertefoszlott. A harang sem kongott már olyan baljósan. Sőt, örömteli csengéssé változott a hangja, amely diadalmasan szállingózott a hó felett a régi templom szögletes tornya felől.

A látvány egy háromdimenziós karácsonyi képeslapra emlékeztetett. Az sem lett volna meglepő, ha rénszarvasok húzta szán suhan át a messzi hegyek orma felett. Valójában semmi különöset nem lehetett találni abban sem, hogy a Mikulás piros ruhás alakja megjelent a holdfényben, és gyorsan végigsuhant a nagy ház teraszán. Végtére is szenteste volt, amikor számítani lehet ilyesmire – különösen ilyen háttér előtt.

Habár későre járt, a házban még nem feküdt le mindenki aludni. Magasan, az egyik szárnyban még mindig égett a lámpa. Az ablak fénylő négyzete előtt bizonyos időközönként elhaladt egy alak.

Más, kevésbé nyilvánvaló jelei is voltak az aktivitásnak. Ha például valaki nagyon odafigyelt, néha – különösen, amikor a holdat eltakarták a felhők – halvány ragyogást láthatott kiszűrődni a földszinti ablakok mögül. Ez a fény mozgott, mintha egy zseblámpából érkezett volna, amelyet valaki lopva körbehordoz a házban.

Odakint pedig, a hó és az árnyak között, homályos alakok bujkáltak. Élénken figyeltek a házban lévők és egymás tekintetétől elrejtve, a megfelelő alkalmat várták.

Melankolikus hangulat telepedett a tájra, rossz előérzettel terhes. Mindent áthatott a képzelet és a rejtély, az erőszak és a halál. Mintha az idő is vonakodva, pattanásig feszülő borzalommal eltelve vonszolta volna magát a rettenetes végkifejlet felé.

És a végkifejlet eljött.

Akkor történt, amikor a harangok elnémultak. Amikor a fürkésző holdfény újra áthatolt a felhőkön, és lágyan végigosont a fehér gyepen, felfedve az egyenetlen vonalba rendeződő lábnyomokat. Amikor hideg fény öntötte el a félig nyitott üveges teraszajtókat, és – a nedves nyomokat követve a fényes padlón – megállapodott azon a borzalmas piros folton, amely maga a Mikulás volt, aki meredten, arccal lefelé hevert a kifosztott karácsonyfa előtt.

Amikor pedig megtörtént, egy nő kétségbeesetten, magas hangon és rémülettől fájdalmasan felsikoltott.

1

– Azt hiszem, csakugyan igaz! – közölte Denys izgatottan.

– Mi igaz csakugyan? – szállt fel egy érdeklődő hang a kandalló tüze felé fordított, hatalmas, kerek hátú szék mélyéről.

– Hagyományos karácsonyunk lesz! – Denys elfordította a figyelmét az ólomszürke égboltról, és felsikkantott örömében, amikor megpillantott az első hópelyhet, amint az finoman szállingózott a kocsibejáró melletti babér sötét háttérfüggönye előtt. – Itt is van, Roger! Igazi, pompás, porcukorszerűen szitáló hó!

A hatalmas szék felnyögött.

– Borzalmas! – fakadt ki. – Nedves, állatias, kellemetlen vacak! Feltételezem, hogy kénytelenek leszünk elszenvedni a falu összes gátlástalan kis csirkefogójának a támadását. Valahányszor kilépünk a házból, hógolyót kapunk a tarkónkra! Brrr!

Denys Arden boldogan nevetett. A nő hangja felkavaró következményekkel járt Roger Wynton önuralmára nézve.

Roger Wynton természetesen szerelmes volt Denys Ardenbe. Már akkor beleszeretett, amikor az autójával kissé felelőtlenül kanyarodott be a buja vidéket átszelő, szűk és kacskaringós ösvények egyikén, Sherbroome, az ősi gyökerekkel büszkélkedő falu környékén, és megijesztette a lány lovát, így a dühe elragadtatott áldozata lehetett.

Ez még az előző év elején történt, egy olyan napon, amikor az utak keményre és kopogósra fagytak, a metsző szél rózsásra csípte Denys Arden orcáit, a gesztenyebarna fürtjeit pedig vonzó boglyába borzolta. Roger Wynton a lány viharos kedvét észre sem véve bámult fel a csinos teremtésre, méghozzá annyi nyílt csodálattal, hogy Denys orcájának élénk színét már nem lehetett pusztán a széllel magyarázni. Az ifjú hölgy érezte, hogy veszélybe került a helyzeti fölénye, így méltatlankodó mozdulattal felszegte az állát, és átpréselte magát a férfi mellett.

Amikor Wynton hazaért, érdeklődni kezdett a jelenés kiléte után. Olyan családnak a neve bukkant fel a válaszban, amely (bár változó helyesírással) többször is megjelent a sherbroome-i feljegyzésekben. Miközben ő építésznek tanult, majd külföldön utazgatott, kimaradt a környék társadalmi életéből. A régebben ismert, esetlen iskolás lányok közül egyértelműen nem emlékezett olyanra, aki szeplős gubóból ilyen tüzes látomássá nőhette volna ki magát, mint akivel az imént találkozott.

A rejtély megoldása abban a tényben leledzett, hogy a Sherbroome-házat birtokba vették. Wyntont gyerekkorában teljesen lenyűgözte a méltóságteljes, szürke épület, amely tartózkodóan elkülönült a falut alkotó, mohos tetős, favázas kunyhók kupacától, mégis mintha uralkodott volna fölöttük. Az elhanyagolt gyümölcsösök és a gazdátlan melléképületek a kalandok tárházát jelentették számára, a képzelete bátor alakokkal népesítette be a helyet.

Melvinék akkor telepedtek le Sherbroome-ban, amikor az első Sir Hugo – aki Hódító Vilmossal együtt kelt át a La Manche csatornán – belovagolt Délnyugat-Angliába. A Sherbroome-ház lett a törvény székhelye a környéken. Nem sokkal azután, hogy Sir Reginald Melvin részt vett a saját hadihajójával a spanyol Armada szétkergetésében a Szűz Királynő sziklás partjainál, I. Erzsébet öt teljes napra megtisztelte a házat a jelenlétével. A tartózkodása óriási pusztítást eredményezett Sir Reginald vagyonában, viszont bárói rangot szerzett neki.

Csodálatos napok voltak azok a Melvin család, vagyis immár Sherbroome bárói számára. Ám végül nagy árat fizettek a hűségükért. A polgárháború alatt is royalisták maradtak ezen a parlamenthez tartozó vidéken, így II. Károllyal együtt újra hatalomra kerültek, de aztán végzetes hibát követtek el, amikor I. György átkelt a csatornán, ők pedig továbbra is kitartottak a jakobiták mellett. Miután Cullodennél véres vereséget szenvedtek, Stuart Károly Eduárd pedig elismerte, hogy vége a játéknak, majd visszatért Franciaországba száműzetésbe, a hatodik Lord Sherbroome feje porba hullott a Tower Hillen, és a bárói rangot visszavették a családtól.

Valahogy sikerült megtartaniuk a házat és a megmaradt kevéske birtokot, de a háború felemésztette a tartalékokat, és a régi pompából hírmondó sem maradt. A tizenkilencedik század végére a vén családfa olyannyira terméketlenné vált, hogy egy távoli unokatestvér kapta meg mindazt, amit a család a magáénak mondhatott, de neki arra sem futotta, hogy beköltözzön az örökségébe, a Sherbroome-ház pedig a szellemek és az emlékek bespalettázott, hanyatló otthona lett.

Amióta Roger Wynton az eszét tudta, pletykák keringtek a családról. A falu továbbra is tisztelettel emlegette a nagy szürke házat, és mindig akadt egy-két öregember, aki kész volt megesküdni rá, hogy Melvinék egy nap majd visszatérnek, a fények pedig újra kigyulladnak a teraszon.

Ám teltek az évek, és a büszke család elszegényedett leszármazottai, akiknek az ősei valaha a királynőt látták vendégül, nem mutatták jelét annak, hogy visszajönnének. Végül pedig úgy tűnt, minden ilyen irányú remény füstbe ment, mivel a Sherbroome-házat eladták.

Az új tulajdonos, mint azt Roger megtudta, Benedict Grame volt. Habár nagy valószínűséggel jelképes áron szerezte meg az épületet – sok hasznát nem lehetett látni, csak kiadást jelentett –, rengeteg pénzt ölt a helyreállításába. Ami azt jelentette, hogy valószínűleg megnyugtatóan vagyonos.

A lány, erősködött Roger finoman. Ki az a lány? Grame lánya?

Nem, nem Grame lánya. Igazából senki lánya. Legalábbis nincs élő felmenője. Jeremy Rainer viseli gondját, Grame egyik közeli barátja. Rainer nevelte fel, és úgy tűnik, ő fizet minden vele kapcsolatos költséget, amióta a lány apja, Rainer korábbi partnere, meghalt.

A lány sok időt tölt Sherbroome-ban? Azt a választ kapta, hogy elég sokat. Rainer és Grame közeli kapcsolatban álltak, Grame pedig nagyon szerette Denyst. Ugyanis így hívták. Denys Arden. Gyakran látták, hogy a környéken lovagol.

Roger Wyntonnak ennél többre nem is volt szüksége. Amikor csak el tudott szabadulni a londoni praxisától, őt is gyakran látták a környéken lovagolni.

A negyedik gondosan megtervezett alkalommal sikerült véletlenül összefutnia a lánnyal, és felidézte az első találkozásukat. Denys a helyzethez illő humorérzékről tett tanúbizonyságot – ahogy azt Wynton előre sejtette –, onnantól kezdve pedig, bájos francia szóval élve, a románc haladt a maga útján.

Wynton gyakori látogató lett az ősi szürke házban, ahol kisfiúkorában oly sok boldog órát eltöltött. Megint a hangulatos szobákban ücsörgött, vagy hallgatta a saját léptei kopogását a széles kőteraszon, amely mostanra végtelenül kedves lett a szívének, mivel Denysről mesélt neki. A nyár közepén, amikor a napfény megmelengette a polírozott tölgyfát, vagy most, a tél mélyén, amikor a kandallóban ficánkoló lángok lágyabbá tették a szürkeséget, újra varázslattal telt meg a hely, de ezúttal Denys jelenléte miatt.

Wynton szándékolt lassúsággal – nehogy elárulja magát – felkelt a székéből, és úgy fordult, hogy lássa a lányt az ablakkeret előtt, ahogy felszegi a fejét, a tűz fénye pedig közben a kecses, fehér nyakán játszik.

– Miért festesz ilyen csodásan, Denys? – kérdezte. – Nem bírom elviselni. Megőrülök érted!

A lány rámosolygott.

– Tetszik, amikor ilyen szépen beszélsz velem, Roger – jegyezte meg halkan.

Wynton odament hozzá, és megfogta a kezét.

– Denys… drágám… akkor fontos vagyok neked?

Denys Arden komolyan bólintott.

– Igen, Roger – felelte.

– Akkor mondd, hogy hozzám jössz feleségül… hamarosan!

– Nem – jött a határozott válasz. – Jeremy…

– Jeremy! – kiáltott fel Wynton. – Jeremy! Miért kell közénk állnia? Tudom, mit tett érted, de van határa annak, amit jogosan elvárhat!

A lány barna szeme elborult a nyugtalan gondolatoktól, de az elhatározása mit sem változott.

– Ez már lerágott csont, Roger. Fölösleges lenne újra felvetni. Rá kell vennem, hogy a mi szempontunkból lássa a dolgokat.

– Sokkal egyszerűbb lenne, ha jobban ismernénk az indokait. Miért tiltakozik annyira? Nem vagyok olyan pokolian csúnya, hogy sírva fakadnának tőlem a gyerekek!

– Csakugyan egészen helyes rút kiskacsa vagy – felelte Denys.

Beletúrt a férfi hajába, a mozdulat egyszerre volt birtokló és gyengéd, aztán végighúzta az ujját az orcája ismerős ívén. Volt valami határozottan megnyugtató Roger Wynton darabos vonásaiban.

– Ha nem is vagyok kifejezetten gazdag, azt ő is tudhatja, hogy mellettem nem kell majd a pénz miatt aggódnod – folytatta Wynton. – És azt is tudja, hogy szeretlek. Nyilván tisztán látszik!

– Ez igaz. – Denys szeme pajkosan megvillant az akarata ellenére is, Wynton pedig kényszeredetten elmosolyodott.

– Nem tehetnénk valamit?

– Mindent megpróbáltam – felelte a lány. – Semmi értelme tagadni. Egyszerűen nem kedvel téged.

– De miért? Mi ez az egész? Ha legalább elmondaná, mi bántja, akkor lenne valami ötletünk, hogy merre haladjunk tovább, de ez így csak színtiszta vak előítélet! Az az igazság, hogy nem akar elveszíteni téged. Nem egyszerűen velem van baja. Senki sem felelne meg neki, aki megkéri a kezedet.

Wynton a lány vállára tette a kezét. Denys érezte az ujjak erős, ideges szorítását.

– Na és Grame? Ő nyilván rajong érted, és úgy tűnik, a gyámodra is van befolyása. Őt nem tudnád a mi oldalunkra állítani?

Denys megrázta a fejét.

– Mondtam már, Roger, hogy mindent megpróbáltam, és az egyik első ötletem az volt, hogy beszélek Benedict bácsival. Semmit sem értem el vele. Azt mondta, hogy amikor felhozta Jeremynek a témát, mintha vörös zászlót lengetett volna meg előtte. Akármilyen befolyása is van rá Benedict bácsinak, ilyen messzire nyilván nem terjed ki.

Wynton néhány pillanatig hallgatott.

– Mondanom kell valamit, Denys – közölte aztán. A hangjából eltökéltség áradt. – Van valami furcsa Rainerben. Így igaz! – tette hozzá gyorsan, amikor meglátta a lány önkéntelen, tiltakozó mozdulatát. – Ebben az egész helyben van valami nyugtalanító. Minél hamarabb el tudlak vinni innen, annál nyugodtabb leszek.

Olyan komolyan beszélt, hogy Denys Arden felháborodása már az előtt szertefoszlott, mielőtt komolyan gyökeret verhetett volna benne.

– Ezt meg hogy a csudába érted, Roger? – kérdezte.

– Úgy értem, hogy egyáltalán nem tetszik nekem a gondolat, hogy itt vagy a sok furcsa rokonod között. Persze tudom, hogy nem a vér szerinti rokonaid. Talán ezért beszélek róluk ennyire őszintén. Valami nincs rendben velük. Az ember sosem tudhatja, meddig viselkednek úgy, mint a normális emberek, és mikor tesznek valami teljesen felfoghatatlant.

– Arra gondolsz, amikor Gerald bácsi tavaly iskolás fiúnak öltözve, rövidnadrágban jelent meg a virágfesztiválon, és megbotránkoztatta a varrókör drága idős hölgyeit?

– És végigtolatta magát a falu utcáin babakocsiban, egy cumival a szájában, a helyi zenekar mögött!

– Ebbe igazán nem láthatsz bele semmi baljósat, Roger! Te is tudod, mennyire szeret Gerald tréfálkozni. Csak egy nagyra nőtt gyerek.

– Én is szeretem a tréfát, de egyáltalán nem illik hozzá ez a Pán Péter-es bohóckodás.

– Most aztán tényleg a bolhából csinálsz elefántot!

– Talán – ismerte be Roger Wynton. – De kétségtelenül furcsa ez a ház. Geraldból rendszeresen előtör a kamaszhumor, máskor pedig belemerül a whiskyjébe, és esküdözik, hogy megváltozik. Charlotte órákra bezárkózik a szobájába, és úgy viselkedik, mint egy megkeseredett vénlány, aki sötét titkokat őriz. Fel sem foghatom, hogy képes Grame ezt elviselni! Én egy hónap alatt beleőrülnék, ő viszont mindezt kifejezetten vidáman kezeli.

– Ebben a megfogalmazásban csakugyan elég komornak tűnik a helyzet – felelte a lány lassan. – De velem mindig is kedvesen bántak. Nem fordulhatok hirtelen ellenük!

– Nem arra akartam utalni, hogy az ő gonosz tervük áldozata lennél – vágta rá sietve Wynton. – Csak éppen egészségtelen ennek a helynek a hangulata. Nem is értem, miért engedi Rainer, hogy olyan sok időt tölts itt!

– Kifejezetten biztat, hogy jöjjek ide – mesélte Denys. – Nem hittem volna, hogy épp neked bármi kifogásod lenne ez ellen – tette hozzá aztán ravaszul.

– Nincs is. Csak kíváncsi vagyok. Miért döntött Rainer úgy, hogy itt tölti a karácsonyt?

– Mindig Benedict bácsival töltjük a karácsonyt. Ez afféle hagyomány.

– Tudom, hogy Grame szereti ezeket a nagy családi összejöveteleket karácsonykor, és hogy ti mindig is a társaságukhoz tartoztatok. De azt hittem, hogy Rainer az idén Amerikába megy, és már meg is szervezte a hajóútját a múlt hétre. Miért gondolta meg magát?

A lány most a homlokát ráncolta. Tisztán látszott, hogy Wynton olyan kérdést vetett fel, amely előtt ő maga is értetlenül állt.

– Nem tudom, Roger – ismerte be. – Tényleg elég különös volt. Egyik napról a másikra az összes tervét lemondta. Egyáltalán nem vallott rá.

– Nem is mondta, mi az oka?

– Nem.

– És ez sem vallott rá, ugye?

– Nem igazán szokott titkolózni előttem. Csakugyan eltöprengtem azon, miért nem utalt rá legalább futólag. Arra gondoltam…

Elhallgatott, amikor meghallották, hogy nyílik az ajtó. Ösztönösen szétrebbentek, és megfordultak. Egy magas alak jelent meg a küszöbön. Zordan, mozdulatlanul állt a félhomályban.

Denys azon kapta magát, hogy az elméje úgy viselkedik, mintha megháborodott volna. Mennydörgés, mondta. Színre lép egy összeesküvő. Szeretett volna idegesen kuncogni.

Nicholas Blaise ekkor látta meg a mély ablakfülkében ácsorogó párost a lágy hóesés örvénylő háttérfüggönye előtt.

– Szervusztok! – mondta. Majd miközben feléjük közeledett, hozzátette: – Élvezitek a szép időt? Úgy tűnik, az idén hagyományos színteret kapnak a karácsonyi ünnepségek.

A modora könnyednek tűnt, de a sötét, kutakodó szeme mindent észrevett. A páros nem tudta, hogy Blaise hallott-e valamit a korábbi beszélgetésükből, ő pedig semmivel nem utalt rá.

Általában nem lehetett kitalálni, mire gondol Nicholas Blaise. Még abban sem lehetett biztos az ember, mennyit tud. Már hosszú évek óta Benedict Grame titkára és bizalmasa volt, így kétségtelenül sok információval rendelkezett minden vendégről, akit a Sherbroome-házba vártak.

Nem lehetett könnyen megbecsülni a korát. Első pillantásra fiatalos kisugárzás lengte körül, de amikor az ember jobban szemügyre vette, az enyhén kopaszodó halántéka, a borús bölcsesség a mélyen ülő, sötétbarna szemében a hosszú, vékony orra felett, valamint a finom vonású, intelligens arcán derengő kifejezés mind meghazudtolta ezt az elképzelést, és idősebbnek mutatta annál, mint amennyinek tűnt. A művészi, kifejező keze hosszú ujjakban végződött. Lehet, hogy csak egy diszkrét háttérfigura, de a figyelmét alig kerülte el valami.

Most épp némi álmélkodó vidámság áradt belőle. Olyan embernek tűnt, aki tökéletesen tisztában van azzal, hogy próbálnak eltitkolni előle valamit, és kiélvezi a helyzetben rejlő iróniát, mivel pontosan tudja, mi az a valami.

Kissé nyugtalanító volt. Denys Arden azon kapta magát, hogy feszülten várja, mikor kezd már beszélni a férfi. Ami természetesen abszurd. Nick tökéletesen normális volt, és teljesen hétköznapi módon viselkedett. Csak a lány képzelete okozta, hogy valami kissé titokzatosat érzett a modorában. Roger hibája. A nevetséges fantazmagóriája a házról meg a benne élőkről olyan képeket ültetett el Denys fejében, amik a valóságban nem léteztek.

– Remélem, mindent be fog borítani. – Blaise kikukucskált az ablakon. – Ha sok hó esik, Benedict elemében lesz.

Annyira átlagos volt ez a megjegyzés, annyira jellemző a titkárra, hogy Denys biztonságérzete kezdett visszatérni.

– Benedict bácsi csakugyan szereti, ha a karácsony teljes díszében pompázhat – felelte megkönnyebbülve. – Jól sejtem, hogy most is el fogja játszani a szokásos szerepét?

Blaise mosolyogva fordult vissza az ablak felől.

– Szerintem egész évben a szentestét várja. Ma reggel elővette a jelmezét, és már napok óta titokzatos csomagokat rejteget.

Benedict Grame mindig ugyanúgy, konvencionálisan ünnepelte meg a karácsonyt. A házat megtöltötte emberekkel, hatalmas fát állított, ő maga pedig gyermeki örömmel osont le szenteste késő éjjel a hosszú, vörös köntösből meg fehér szakállból álló jelmezében, és – legalábbis a saját elképzelése szerint – láthatatlanul felkereste a karácsonyfát, hogy alaposan megpakolja különféle ajándékokkal a vendégei számára.

Agglegény maradt, és úgy tűnt, hogy mivel nem voltak saját gyermekei, akikkel megoszthatta volna a lelkesedését, ezt az utat választotta arra, hogy kiélje az örömét. Ez a bogarassága a természetéből adódóan mindig türelmes fogadtatásra lelt, és mivel Grame vagyonos férfi volt, és jól ismert a nagylelkűségéről, képes volt anélkül belemerülni az éves szerepjátékába, hogy nevetségessé tette volna magát. A vendégek mindnyájan ismerték ezt a szokását már a megérkezésük előtt is, ha pedig mégsem, a tapasztaltabb társaiktól hamar tudomást szereztek róla.

Ha valami cinikus alak, akit a durván materialista világ megfosztott az érzésektől, úgy vélte volna, hogy ez igazán furcsa jellemhiba egy Grame-hez hasonló férfitól, ezt megtartotta magának. Természetesen az udvariasság és a karácsonyi hangulat is jócskán hozzájárult ehhez a viselkedéshez, de az a tény sem elhanyagolandó, hogy Benedict Grame nem afféle ember volt, akivel bölcs dolog szembeszállni.

A bozontos, szürke szemöldök alatt meghúzódó kék szempár általában nyugodt elmélkedésbe merült, de olykor felvillant benne egy szikra, amely lángra gyújtotta a haragját. Ilyen alkalmakkor pedig a megtermett, csontos teste mintha lehengerlő méretűre duzzadt volna, és az ember rájött, hogy ebben a megfontolt léptű férfiban, aki olyan álmélkodó távolságtartással szemlélte az életet, és akit ifjonti örömmel töltött el, ha eljátszhatta a Mikulás szerepét, tűz lobog.

Denys Arden ezt már kislánykorában felfedezte, és az elmúlt évek alatt sosem halványult el a tisztelet, amely akkor ébredt benne, amikor a férfi, akit mindig is a bácsikájának hívott, alaposan lehordta, mivel Denys az ő dolgozószobája tiltott rejtekében vadul gyerekes firkákkal borította be a papírokat.

Valamilyen megmagyarázhatatlan okból kifolyólag ez a réges-régi, de az emlékezetében még mindig élő emlék suhant át az agyán, miközben Nicholas Blaise-t nézte. A férfi azon töprengett, vajon mire gondol Denys, ő viszont nem árulta el, miért villant fel egy pillanatra vidámság a szemében.

– Ki lesz itt, Nick? – kérdezte inkább.

– A szokásos csapat – felelte a férfi. – Rosalind Marsh, Austin Delamere… és persze mi, mindnyájan. Napierék is átjönnek. Magukkal hozzák Mrs. Tristamet.

– Nahát! – kiáltott fel Denys.

– Igen – mondta Nicholas Blaise.

Lucia Tristam gyakori látogatójuk volt. Az életkorát nem lehetett meghatározni. Már elmúlt harminc, de ezen túl értelmét veszítette minden találgatás. Tagadhatatlanul jól nézett ki. A buja, sötétvörös hajában lángok miriádja villant fel, amikor betanult gondatlansággal hátravetette a fejét a fény alatt, amivel minden társaságban azonnal magára vonta a figyelmet. A színes egyénisége és a napbarnított, kecses alakja révén sosem fenyegette a veszély, hogy csodálók híján lesz.

– Özvegy, igaz? – jegyezte meg Wynton.

– Legalábbis azt mondja – észrevételezte a lány. – Az özvegységében sem lehetünk biztosabbak, mint abban, hogy csakugyan Luciának hívják.

– Úgy érted, mindkét jellemzőt a hatás kedvéért vette magára? Jól sejtem, hogy nem rajongsz érte?

– Jól – felelte Denys nyersen.

– Te természetesen még nem találkoztál Mrs. Tristammel – lépett közben Blaise, nyilván megérezve a veszélyt, és Wynton felé fordult, mielőtt a lány kifejthette volna az ellenérzéseit. – Nem jöttél át túl gyakran, amióta Mrs. Tristam felkeres minket, és a látogatásaid még sosem estek egybe az övéivel. Múlt szeptemberben Napieréknél töltött egy kis időt.

– Egy hónapot – javította ki Denys.

– Nem hiszem, hogy a meghívásban korlátozták az időt – jegyezte meg Blaise diplomatikusan. – Bár Mrs. Tristam láthatóan csakugyan szereti elnyújtani a látogatásait.

Ezzel még nyilvánvalóan nem ért véget a történet.

– Úgy tűnik, élvezi az itteni levegőt – jegyezte meg puhatolózva Wynton.

Blaise ravasz pillantást vetett rá. Barna szemében vidámság csillant fel.

– Nem gondolnám, hogy kifejezetten a levegő vonzza ide – jegyezte meg.

– Majd én megmondom, miről van szó! – vágta rá Denys. – Nick túlságosan udvarias. Az a Tristam nevű nő egy férfivadász. Jelenleg úgy tűnik, nem tudja eldönteni, melyik férfi kell neki. Egyenlők az esélyek Jeremy és Benedict bácsi javára.

Roger Wynton felvonta a szemöldökét.

– Szóval erről van szó.

– Pontosan erről – felelte Denys.

– És az áldozatok mit gondolnak róla?

– Okos nő – mondta a lány. – És jó az alakja. Tudod, milyenek a férfiak!

Nicholas Blaise arcáról az olyan férfi óvatossága sugárzott, aki érzi, hogy veszélyes vizek felé eveznek, és nem igazán örülne, ha belecsalnák az örvénybe.

– Én folytatom a körutamat – mondta. – Valójában azért jöttem, hogy megnézzem, nincs-e itt Benedict. Van esetleg valami elképzelésetek arról, hol lehet?

– Sajnálom – felelte Wynton. – Ma délután nem láttam.

– Csak egy pillanat, Nick, mielőtt újra elveszítünk! – mondta Denys, amikor Blaise elfordult. – Nem fejezted be a történetet az ünnepséggel kapcsolatban. Jön még valaki, akit nem ismerünk?

– Nos, itt lesz még Lorring professzor. Feltételezem, legalább névről ismeritek őt. Tudós. Ó, és persze Mordecai Tremaine.

– Tremaine? – ismételte Wynton, Blaise pedig bólintott.

– Igen. Ez lesz az első látogatása.

– Öreg vagy fiatal? – érdeklődött Denys.

– Idős. Úgy képzelem, a hatvanas éveiben jár. Érdekes személyiség. Érzelmes lélek. Azt hiszem, kedvelni fogjátok.

Blaise beszéd közben hol a lányra, hol a férfira pillantott. A két fiatal nem tudta, van-e valami jelentőségteljes a modorában vagy sem, ő pedig megragadta a bizonytalan hallgatás nyújtotta lehetőséget, és elment.

– Pont olyan vegyes társaságnak tűnik, mint a korábbiak – észrevételezte Wynton, miközben az ajtó becsukódott Blaise alakja mögött. – Lorringtól és Tremaine-től eltekintve. De nem feltételezem, hogy ők komoly változást jelentenének.

– Be kell ismerned, Roger, hogy Benedict bácsi karácsonyi partijai általában igen mulatságos események – jegyezte meg Denys. – Minden tőle telhetőt megtesz, hogy mindenki remekül érezze magát.

– Igen – fordult vissza lassan a lány felé Wynton. – Csakugyan.

A férfi láthatóan beleveszett a gondolataiba, mert gépiesen válaszolt. Mielőtt azonban Denys megjegyzést tehetett volna rá, megint kinyílt az ajtó.

Wynton már az előtt meglátta Jeremy Rainer szürke szemében az ellenérzéseit, mielőtt az idősebb férfi átszelte a szobát. Ösztönösen reagált, és máris szikrázott közöttük a kölcsönös ellenszenv.

– Nem tudtam, hogy itt van, Wynton.

A szavak elég nyugodtan csengtek, de kiérződött belőlük a jeges ellenségesség.

– Roger átjött értem, hogy elvigyen, de én nem tartottam ígéretesnek az időjárást, így végül úgy döntöttünk, hogy mégsem megyünk sehová – szólalt meg sietve Denys.

– Bölcs voltál, kedvesem. Úgy tűnik, hogy nagy hóesés vár ránk.

– Épp azt mondtuk Nicknek, hogy Benedict bácsi örülni fog neki. Pont hóra van szüksége ahhoz, hogy tökéletes legyen a karácsonyi hangulat.

A lány idegesen próbált társalgást kezdeményezni, mielőtt a két férfi egymás torkának ugorhatott volna. Rainer gyorsan Denysre pillantott, aki mintha megpendített volna benne egy húrt, és ezzel zavarba hozta volna.

– Igen – mondta rövid szünet után. – Azt hiszem, igazad van.

Az ablakhoz lépett, Roger Wynton pedig eközben az ő kemény profilját nézte a téli fények előtt. Tökéletesen illik az arca ehhez a háttérhez, gondolta. Jéghideg mindkettő.

Jeremy Rainer visszavonult a számos igazgatói pozíciója többségéből, és általában azt tartották róla, hogy a felhalmozott vagyonából finanszírozza a nyugdíjas éveit. A hírneve szerint kegyetlen üzletember volt, és ennek az általánosan elfogadott véleménynek az oka részben most is tisztán látszott az orra sólyomszerű ívében, a hangsúlyos profiljában meg a szája feszes vonalában, amelyet ugyanis összeszorított a merev álla fölött.

Kemény ember, akit nem befolyásolnak az érzelmek. Vagyis ezt mondták róla. És csakugyan megingathatatlannak tűnt, kivéve, ha Denysről volt szó. Roger Wyntonnak ezt be kellett ismernie. A lány társaságában kristálytisztán látszott az emberi oldala. Kétség sem fért hozzá, hogy szerette. Ahogy ahhoz sem, hogy Denys volt Rainer tökéletesen megszervezett életének a középpontja.

Ez az oka a viselkedésének, suttogta egy hang Wynton fejében. Képtelen osztozni Denysen. Ez a lány az ékkő, amelyet Rainer el akart zárni a szívébe, és nem bírt még csak belegondolni sem, hogy elveszítheti.

Egy szürke ember. Jeremy Rainer pontosan ilyen volt. Szürke haj, szürke szemöldök, amely vaskosan, bozontosan húzódott végig a kemény, szintén szürkének tűnő szeme fölött, szürke, rövidre nyírt és merev bajusz, valamint szürke, vészjósló lélek.

Vinné el az ördög! Miért bitorolja egy másik emberi lény élete fölötti uralom jogát? Hogyan is engedheti meg magának, hogy Denysnek parancsolgasson?

Hirtelen harag öntötte el Wynton elméjét, az ereje még őt is meglepte. Rá akarta nyomni a két kezét a széles, intoleráns vállra, és meg akarta fordítani a szürke alakot, hogy a képébe vághassa a tiltakozását. Azt akarta kiabálni, hogy Denys nem Jeremy Rainer tulajdona, és elmehet a fenébe, mert ő, Wynton akkor is feleségül fogja venni a lányt.

Aztán a férfi hátralépett, ezzel pedig szertefoszlott a szürkeség illúziója meg az érzelmi vihar is.

– Mintha nemrég autó hangját hallottam volna – jegyezte meg könnyedén Rainer. – Megérkezett valaki, Denys?

– Nem hinném – felelte a lány. – Valószínűleg Rogert hallottad. Vársz ma valakit? Azt hittem, csak holnap kezdődik a parti.

– Úgy hallottam, hogy Lorring professzor talán még ma ideér, bár a többség csakugyan nem várható holnapig – jött a válasz. – Delamere természetesen valószínűleg csak holnapután érkezik. Általában megvárja a szentestét az indulással. Szerintem úgy képzeli, hogy ettől majd az a benyomásunk támad, hogy a politikusoknak az utolsó pillanatig dolgozniuk kell.

– Na és a másik új látogató? – faggatta Denys. – Úgy értem, Lorring professzoron kívül. Milyen nevet is említett Nick, Roger?

– Tremaine – felelte Wynton. – Mordecai Tremaine.

– Ki az a Mordecai Tremaine? – kérdezte Rainer.

– Csalódott vagyok – közölte a lány. – Azt hittem, te majd megmondod.

– Nem ismerem – mondta Rainer. – Gondolom, Benedict hívta ide, hogy nagyobb legyen a karácsonyi partija.

Wynton a homlokát ráncolta.

– Tudod, Denys – mondta lassan –, azt hiszem, hallottam már a nevét. Amióta Blaise kiment, azon töröm a fejem, ki lehet.

Egyre jobban elmélyült a ránc a homlokán.

– Megvan! – kiáltott fel hirtelen. – Már tudom, hol láttam a nevét! Az újságban! Valamiféle nyomozó…

Éles csattanás hallatszott. Jeremy Rainer kivett egy cigarettát az ezüsttartóból, amely a közelben álló asztalon hevert. A hangot a doboz teteje adta ki, ahogy visszapattant a helyére.

– Hogy érti ezt? – kérdezte gyorsan.

– Odalent, Sussexben történt tavaly nyáron – magyarázta Wynton. – Ez a Tremaine nevű fickó a rendőrséggel dolgozott. Tele volt vele az újság.

– Izgalmasnak hangzik! – jegyezte meg Denys. – Milyen ügyekben nyomoz?

– A legkomolyabbakban – felelte Wynton. – Gyilkosságokban.

Aztán észrevett valami különöset. Jeremy Rainer próbálta meggyújtani a cigarettáját, de meglepően sokáig tartott. Ugyanis remegett a keze.

2

A kíváncsiság győzedelmeskedett. Mordecai Tremaine tudta, hogy ha visszautasítja a meghívást, képtelen lett volna élvezni a karácsonyt, mert egész idő alatt azon töprengett volna, vajon miért hívatta oda Benedict Grame, és mi történt volna, ha mégis elmegy Sherbroome-ba.

Nem mintha jól ismerte volna Grame-et. Valójában olyannyira felszínes volt az ismeretségük, hogy a kellemesen megfogalmazott kis üzenet miatt, amelyben megkérdezték tőle, nem volna-e kedve eltölteni pár napot a Sherbroome-házban karácsonykor, egészen kihűlt reggelinél a pirítósa, úgy meglepődött, amikor elolvasta.

A levelet Nicholas Blaise írta, akiről Tremaine tudta, hogy Grame bizalmas titkára és társa. Utóirat is szerepelt benne. Blaise azt tette hozzá az ő csinos, művészi kézírásával:

Kérlek, látogass meg minket, ha egy mód van rá. Benedict a szokásosnál is hálásabb lesz. Valójában az az érzésem, hogy olyasmit találsz majd itt, ami érdekelni fog. Benedict nem sokat mond, igazából nem is tudja, hogy ezt a megjegyzést írom, így hát örülnék, ha bizalmasan kezelnéd. Afelől azonban biztosíthatlak, hogy valami nagyon nincs rendben, és őszintén szólva kezdek megijedni.

Mordecai Tremaine már több meghívást kapott a rokonok és barátok széles körétől, és el is döntötte, hogy Dorsetben fogja tölteni a karácsonyt. Ott ugyanis több unokaöccse meg unokahúga nevelte szorgosan a gyermekeit, és biztosra vehette, hogy nagy örömmel fogja fogadni őt az apró fiúcskák meg kislányok hada, akik tisztában vannak vele, hogy Mordy bácsi szereti őket, ezért mindenben számíthatnak rá, bármit kérjenek is tőle. De ezt az utóiratot nem tudta figyelmen kívül hagyni. A rejtély légköre lengte körül, Mordecai Tremaine pedig képtelen volt ellenállni a rejtély csábításának.

Végül sajnálkozva kimentette magát a dorseti látogatás alól, Sherbroome-ba pedig köszönőlevelet küldött, amelyben elfogadta a meghívást. Azt felelte, hogy december huszonharmadika délutánján fog érkezni, ahogy javasolták.

Miután pedig meghozta a döntését, leült átgondolni mindazt, amit Benedict Grame-ről tudott.

Szeptemberben ismerkedett meg vele egy meglehetősen vegyes partin, amelyet Anita Lane tartott a kensingtoni lakásában. Anita elismert filmkritikus volt, a küllemét tekintve viszont a lehető legkevésbé sem hasonlított a sikeres karriert felépítő nőkre, akiknek a körébe valójában tartozott. Mordecai Tremaine már évek óta ismerte őt, és őszintén szerette. Pusztán plátói szeretettel, tette hozzá mindig magában sietve. Végtére is igaz, hogy a nő már a negyvenes éveiben járt, ő maga azonban hatvan is elmúlt, ami túl nagy korkülönbség ahhoz, hogy komoly megfontolás nélkül át lehessen hidalni.

A partin főleg művészek, írók és színházi dolgozók jelentek meg. Összességében furcsa társaság volt ahhoz, hogy felbukkanjon itt Benedict Grame, aki a katolikus múltja ellenére némi félelemmel vegyes álmélkodással szemlélte az ehhez hasonló embereket, ahogy a laikusok általában szemlélik azokat, akik nyomtatott szavakból vagy a színpadból keresik meg a kenyerüket.

Grame és a társa, Nicholas Blaise ellenállhatatlanul sodródott Mordecai Tremaine felé, bár ennek talán mindössze annyi volt az oka, hogy csak ők hárman estek kívül a kiadói szerződések és a kulisszák mögötti öltözők varázslatos körén. A hosszú este végére – hajnali négykor fogtak taxit együtt – elég sokat megtudtak egymásról. Grame már visszavonult az aktív üzleti élettől, és az olyan vidéki urak kellemes életét élte, akiket nem zavarnak az elégtelen anyagi források okozta problémák. Blaise hivatalosan a titkára volt, de nyilvánvalóan jóval többet jelentett puszta fizetett alkalmazottnál, a kapcsolatuk azt mutatta, hogy Grame teljes bizalmát élvezi.

Mordecai Tremaine nem emlékezett sokra abból, ami aznap éjjel történt. Miközben egyre jobban elengedte magát, egyre ködösebb lett a gondolkozása – a partin ugyanis bőséggel folyt az ital –, ekkora időbeli távolságból pedig a társalgás nagy részére a feledés homálya borult.

Halványan rémlett neki, hogy elmesélte: régen egy virágzó dohánybolt tulajdonosa volt, most pedig a korábbi munkája gyümölcsét élvezi. Tisztában volt vele, hogy a kriminológiai érdeklődését is megemlítette, és hozzátette, hogy több rendőrtiszttel ápol barátságot.

Azt azonban nem hitte, hogy részletekbe menően beszélt volna a hobbijáról. Amatőr volt, és nem akarta kínos helyzetbe hozni a barátait – mint például Boyce nyomozót a Scotland Yardon – azzal, hogy beismeri: engedélyt kapott rá, hogy olyan nyomozásokban vegyen részt, amelyeknek szigorúan a rendőrség hatáskörébe kellett volna tartozniuk.

Még mindig elég fájdalmasan élt benne az emléke annak, hogy a sajtó komoly figyelmet szánt neki a Dalmering-gyilkosságok kapcsán. Ő maga ugyan nem kereste a nyilvánosságot, de a riporterek, akik ellepték a kis sussexi falut, rájöttek, hogy kapcsolatban áll az üggyel, és reflektorfénybe állították. Néha megborzongott a gondolattól, amikor eszébe jutott némelyik kevésbé visszafogott főcím.

Remélte, hogy a szentimentális irodalom iránti szenvedélyét nem árulta el. Mordecai Tremaine állhatatos olvasója volt a Romantikus Történetek című, ártalmatlan, de kétségtelenül szirupos magazinnak. Mohón követte a sorozatot, együtt szenvedett és diadalmaskodott az erényes hősnőivel. Habár lelkes olvasójuk volt, egy kicsit még mindig szégyenkezett, amikor rajtakapták a magazinnal, és olyankor igyekezett titokban kicsempészni mások látóteréből. Nem gondolta, hogy Benedict Grame olyan típusú férfi lenne, aki megérti ezt a gyengeséget, a hajnali négy órai bizalmas vallomásoknak pedig megvan az a szokásuk, hogy a nappali fénynél sajnálatosan banálisan hangzanak.

A Romantikus Történetek problémája még hetekkel később is nyugtalanítóan motoszkált a fejében, miközben beült a szerény, tömeggyártású szedánjába – a kocsi egyike volt azon kevés különcségeknek, amelyeket megengedett magának –, és óvatosan áthajtott London forgalmas labirintusán a napfényes, de csípősen fagyos reggelen. Az azonban sokat elárult, hogy a magazin legújabb kiadása megbújt az öltönye redői között, a hátsó ülést elfoglaló bőröndjében. Lehet, hogy Mordecai Tremaine lelki gyötrelmeket él át, de akkor sem adja fel!

Könnyű volt a szíve. Egy vidám dalt dünnyögött, amelyet a reggeli rádióműsorban adtak le a borotválkozása kísérőzenéjéül, és még akkor sem hallgatott el, amikor hirtelen kénytelen volt egy csodával határos kormánymozdulattal elkerülni, hogy beszoruljon egy álló teherautó meg egy magabiztosan tolakodó omnibusz közé. A jókedvét nem kizárólag az okozta, hogy sütött a nap, és az üvegen keresztül tavaszi meleg töltötte meg a kocsit. Ahogy nem is pusztán az, hogy karácsony volt, és a lelke magasra hágott az ünnepi hangulat hullámain, amelyet a havas dekorációk meg a kirakatok fényfüzérei tápláltak.

Egy kaland felé tartott. Valahol az úton egy probléma várt rá, és Tremaine-t megbizsergette a lehetőség öröme. A valódi bűnügy felderítésének az izgalmát utoljára a hosszú nyári napokon érezhette, amikor a bűbájos Dalmeringet a markában tartotta a rettegés. A nyomozás iránti étvágyát azóta kénytelen volt irodalommal enyhíteni, és már el is felejtette, hogy mindez a gyűlölet, a félelem és a féltékenység mocskos háttere előtt zajlott. Elfelejtette, hogy a hajsza végére csak az émelyítő kiábrándulás maradt, valamint egy emberi lény tönkretétele. Most csak az üldözés izgalmát érezte, meg a mohó vágyat, hogy próbára tehesse az elméjét egy ravasz gyilkos ellenében.

Hirtelen rádöbbent, milyen irányt vettek a gondolatai, és kijózanodott. Hogy jutott eszébe a gyilkosság? Miféle bizarr cél felé hajtja őt a képzelete? Épp az újonnan szerzett barátaihoz tartott, hogy náluk töltse a karácsonyi ünnepeket. Ez a jóakarat és a boldogság ideje. Akkor meg vajon miért tért rá az elméje erre a tiltott vágányra?

Sikerült megtörnie a rátelepedő bűbájt, de ezzel a lelkesedése egy részét is elveszítette. Miközben továbbhajtott, a tekintete a cvikkere mögött – amely mindig úgy nézett ki, mintha mindjárt lecsúszna az orráról, valahogy mégis mindig a helyén maradt – elborult, és megrökönyödést sejtetett.

Délre a felhők ólomszürke vértezetbe öltöztették az eget, a kopár tájon pedig csupasz ágú fák nyögtek a jeges szél alatt. Tremaine egyre mélyebbre hatolt a szürke fény és a hideg levegő világába, ahol borzalmas dolgok történhetnek.

Persze tisztában volt az igazsággal. Tudta, hogy Délnyugat-Angliában havazott, ő pedig nyilván ennek a területnek a széléhez közeledik. A fény gyengülése és a szél panaszos sóhajai pusztán azt jelentették, hogy mindjárt eléri a hófödte földeket. Csak a szabadjára engedett képzelete, amelyet meggyötört az elhagyott decemberi mezők magánya, töltötte meg a gyászos rémület hangulatával a téli tájat.

Szerencsére szilárd utakon haladt, és jó tempót tartott, habár nemsokára mindenfelől hó vette körbe. Miközben legurult a Calnford városába vezető hosszú dombról, még egyórányi napfényre számíthatott, és tudta, hogy Sherbroome-ig már csak legfeljebb hat-hét kilométert kell megtennie.

Mivel biztosra vehette, hogy szürkület előtt el fog jutni a céljához, úgy döntött, hogy iszik a városban egy csésze teát. A szedán jobb oldali irányjelzője egyre gyakrabban beakadt, ami azt jelentette, hogy kénytelen volt lehúzott ablakkal vezetni, és kézzel jelezni a kanyarodási szándékát, a jeges szél pedig elzsibbasztotta az ujjait.

A főutcáról nyílt egy csendes kis tér, amelyet parkolónak használtak. A járdaszegélyhez gördült, aztán gyors léptekkel elindult a zsúfolt központ felé, örült a lehetőségnek, hogy megmozgathatja a lábát.

Calnford vonzó kisváros volt. Szinte minden oldalról erdős, meredek domboldalak vették körbe, ami megóvta attól, hogy itt is gombaszerűen elszaporodjanak a peremvárosok villái, így a település még mindig őrzött valamit abból a bájból, amely akkoriban jellemezte, amikor még divatos fürdőváros volt, és a tizennyolcadik századi előkelő ifjak menüettet táncoltak a gainsborough-i hölgyekkel a fogadótermek gyertyái alatt. Az itteni magas, felfelé terjeszkedő házak megrekedtek a régensherceg uralkodásának idejében.

Ám a lakókörnyék csendes méltósága és a folyóparti kertek békéje mellett – ahol a kőhidak a ráérős biztonság érzetével szelték át a vizet – a város lüktető szíve a jólét áradatát pumpálta végig az artériájában: az apátság ősi falai közelében húzódó üzletsorokban. Mordecai Tremaine érzelmes lelkét magával ragadta a körülötte pezsgő élet, miközben végigsétált a zsúfolt járdán, amely mellett csomagokkal megpakolt autók várták, hogy az utasaik kilépjenek a hangulatosan díszített boltokból, miközben már a csillogó krómszerelvényeikből is mintha karácsonyi hangulat áradt volna.

Tremaine varázslatot érzett kiáradni még a bánatos, elszíntelenedett latyakból is, amellyé a kocsigumik a havat köpülték. A melankóliája semmivé lett. A különös bánat, amely a nap folyamán korábban rátelepedett, legyőzetve settenkedett el.

Újra gyermeknek érezte magát, újra hinni akart a tündérekben meg a Mikulásban, aki lecsúszik a kéményen, és egyetlen csodálatos éjszaka alatt több millió harisnyát tölt meg ajándékokkal. A cvikkere még jobban lecsúszott az orrán, de ő észre sem vette. Eluralkodtak rajta az érzelmek, és Mordecai Tremaine számára ez egy olyan pillanat volt, amelyből erőt fog meríteni, amikor újra rátelepszik a tudat, hogy keserűség, rémület és sötét kétségbeesés lakozik az emberek szívében.

De nem engedhette meg magának, hogy tovább késlekedjen, ha még fényes nappal be akarta fejezni az utazását. A legtöbb nagy étterem már tele volt. Csak egy pillantást vetett két hely zsúfolt asztalaira, és inkább befordult egy mellékutcába egy boltív alatt az apátság közelében, ahol elmaradott, régimódi negyed húzódott, amelyet még nem lepett el az éhes-szomjas embertömeg áradata.

Egy könyvárus meg egy kosárfonó üzlete közé préselődött apró teázóra lelt. Belépett a keskeny ajtón, ösztönösen lehajtotta a fejét, hogy ne verje be a tölgyfa gerendába, amely szemöldökfaként szolgált. Először azt hitte, senki sincs odabent, de aztán megpillantott két embert az egyik asztalnál a faburkolatú hátsó fal előtti félhomályban, ahol félig elrejtette őket egy kabátok és kalapok számára fenntartott fogas.

Amikor belépett, ők ketten felpillantottak, méghozzá olyan gyorsan, mintha megrémültek volna. Amikor meglátták, hogy kíváncsian fürkészi őket, megint csak sietve kapták el a tekintetüket, mintha bűntudatuk lenne, amiért megfigyelik őket.

Tremaine választott egy asztalt, és leült. Hátat fordított ugyan a két másik vendégnek, de vele szemben, a pult fölött egy tükör lógott, amelyben látta, ahogy a fejüket összedugva beszélgetnek, úgy suttognak, mint az összeesküvők.

Mordecai Tremaine-t rendkívüli módon érdekelték az emberek, és mostanra tökélyre fejlesztette azt a készségét, hogy észrevétlenül meg tudjon figyelni másokat, ezért ha lehetősége adódott tanulmányozni az embertársait, általában élt is vele. És mivel semmi más dolga nem akadt azonkívül, hogy megigya a teáját, a tekintete megállíthatatlanul, újra meg újra a tükör felé kóborolt. Gépies folyamat volt, a tanult képessége természetes kifejezése. Nem is gyanította, hogy ez az eset később komoly jelentőséggel fog bírni.

A két vendég közül az egyik férfi volt, a másik nő. Ez utóbbi színtelen, meghatározhatatlan teremtménynek tűnt, jó állapotú, de jellegtelen kabátot viselt, a kalapja pedig egyértelműen nem felelt meg az aktuális divatnak. A haja könnyen összeborzolódott, és egy cseppet sem fénylett, bár Tremaine kénytelen volt beismerni, hogy nem látta jól, mivel a kabát magas gallérját a nő egészen a kalapja karimájáig felhajtotta. Finom vonásai voltak, az apró, kerek arca viszont olyan fehérnek és nyúzottnak tűnt, mintha nagyon kevés időt töltött volna a friss levegőn.

A pincérnő felkapcsolta az egyik lámpát, Tremaine pedig átmenetileg tisztábban látott. Rájött, hogy habár a nő már nem volt fiatal, nem is olyan idős, mint amennyinek először gondolta. Az öltözködési stílusa megtévesztő benyomást keltett az életkoráról.

A nő nem örült a hirtelen jött fénynek. Félig elfordult, így a válla töltötte be a tükröt, és már nem látszott az arckifejezése. Olyan nyilvánvaló volt ez a mozdulat, hogy elárulta őt.

A társa viszont láthatóan nem volt ennyire érzékeny. A tükörrel szemközt ült, nem is fordult el, bár pislogott az erős fény alatt, és kutakodva nézett végig a helyiségen, mintha arra gyanakodott volna, hogy a pincérnőnek ez a tette egyenesen ellene irányult.

Mordecai Tremaine-nek hirtelen eszébe jutott egy sor a Julius Caesarból:

„E Cassius ott sovány, éhes szinű.”{1}

A tükörben csak egy kopott esőkabátot viselő, cingár férfi határozatlan körvonalait lehetett látni. Egy olyan férfiét, aki észrevétlenül haladhatott volna át a tömegben odakint, az utcán. Ám a lámpa fénye valahogy úgy verődött vissza az üvegről, hogy kiemelte az arca felső felét, Tremaine-nek pedig az a kellemetlen érzése támadt, hogy egyenesen rá néz. A sötét, távol ülő szeme mélyén komor erő parázslott a magas homloka alatt. A nyugtalanító pillantása mintha látnoki tűzzel égett volna.

Tremaine lassan iszogatta a teáját, próbált olyan benyomást kelteni, mintha nem is tudna a tükör létezéséről. Nem hitte, hogy a két vendég érdeklődik iránta, vagy gyanítják, hogy felkeltették az ő érdeklődését. A kezdeti gyors szemrevételezés után folytatták a beszélgetésüket.

Még akkor is belemerültek a társalgásba, amikor Tremaine kifizette a számláját. Fel sem néztek, amikor ő kiment a teázóból. Miközben Tremaine visszasétált a kocsihoz, akaratlanul is rajtuk töprengett. Sokat gondolkozott az emberekről. Szívesen szőtt elméleteket arról, ki kicsoda, hová megy, és milyen minta szerint éli az életét. Általában könnyen el tudta helyezni őket, hamar kitalált nekik valami foglalkozást és jellemet.

Ám ez a két alak nem indította be a képzeletét. Ők nem tartoztak az általános mintákhoz.

Felidézte a nő arcát, látta maga előtt a túlzottan méretes száját meg a sápadt ajkát, amely úgy reszketett, mintha a tulajdonosa bizonytalan lett volna önmagában. Törékeny teremtés volt, aki számára az élet egy cseppet sem egyszerű. Mint egy porcelánbaba, akit zavarba ejt a világ; az a típus, akit a sors kegyetlen, hirtelen csapásai összeroppanthatnak.

Vajon milyen kapcsolatban állt a társával? Házasok voltak? Tremaine nem látta a kezüket, így azt sem tudta, hogy viselt-e a nő jegygyűrűt.

Ám hiába szolgáltattak neki anyagot egy röpke szellemi gyakorlathoz, máris kiléptek az életéből. Sosem fogja megtudni, hogy a következtetései megközelítették-e az igazságot, vagy két teljesen átlagos ember számára képzelt el olyan rejtélyes hátteret, amelyhez a hétköznapi életüknek semmi köze nem lehetett.

Átlagos? Valahogy nem hitte volna, hogy ez a megfelelő szó rájuk. Túlságosan éberek voltak, túl nyugtalanul igyekeztek észrevétlenül megbújni az árnyakban.

Pár perccel később már a teljes figyelmét lekötötte, hogy kijusson Calnford bedugult utcáiból, ezért nem tudta folytatni az elmélkedését. Miután elhagyta a várost, és lekanyarodott a Sherbroome felé vezető útra, még nagyobb nehézséget okozott neki a vezetés. Itt több hó esett, és nem haladt át rajta a forgalom állandósult áradata, hogy tehetetlen latyakká köpülje, így szinte csak lépésben tudott továbbmenni.

Gyorsan halványultak a fények, miközben áthajtott Sherbroome faluján. Némelyik házban már égtek az olajlámpások, és az egész helyből egy meseország hangulata áradt a régi, szürke házak kupacában helyenként fénylő ablakok meg a hólepte, egyenetlen tetők miatt. Mintha egy karácsonyi mesejáték vagy egy gyerek képzeletének az egyik jelenetébe csöppent volna. Manófalva – Havazás. Mordecai Tremaine olyannak látta ezt a helyet, mintha egy barátságos óriás bármikor felkaphatta és letehette volna egy színház színfalai közé a rivaldafény alá.

Sherbroome igazi látványosság. Minden évben felbukkan az utazási magazinokban a több évszázados fogadó fotója, a normandiai templomával pedig az Anglia szépségeit méltató cikkeket illusztrálják.

A települést elkerülte a főútra kiállított szerény jelzőtábla mellett elszáguldó, óriási forgalom, mindössze egy erősen korlátozott buszjárat szolgálta ki az igényeket a kanyargós úton, a legközelebbi vasútállomáshoz pedig egészen Calnfordig kellett elmenni. Ennélfogva a szuvenírboltok és szabadtéri teázók világa még nem fedezte fel, és nem is ronthatta el a környéket, vagyis még mindig abban az állapotban leledzett, mint amikor VIII. Henrik kifosztotta a calnfordi apátságot. A falusiak szemében, akik az elégtelen közegészségüggyel küzdöttek, és kénytelenek voltak olajlámpásokra hagyatkozni a hosszú téli estéken, ez a helyzet nem volt éppen elismerésre méltó, de legalább az a tudat elégedettséggel tölthette el őket, hogy nem estek áldozatul a materializmus hamis isteneinek.

Tremaine nem volt teljesen biztos a Sherbroome-ház fellelhetőségében, de csak egy utat látott maga előtt, így hát azon hajtott végig. Kezdett egy kicsit nyugtalankodni. Tudta, hogy nemsokára beesteledik, és ezen az elzárt vidéken könnyen elvéti az ember a célpontját.

Nagyjából másfél kilométert vezetett az egyre szűkülő és egyre jegesebb úton, amikor meglátta, hogy egy sötét alak áll úgy száz méterrel előtte egy durva, kopasz sövény védelmében. Finoman rálépett a fékre, így pont akkor állt meg, amikor a férfi mellé ért.

– Elnézést! – szólította meg. – Meg tudná mondani, hol találom a Sherbroome-házat?

A másik hosszasan rábámult. Megtermett alak volt, és a nehéz télikabátja meg az arcáig érő, felfelé fordított gallérja még jobban felerősítette ezt a benyomást. Tremaine kellemetlenül érezte magát, bár a másik semmiféle barátságtalan mozdulatot nem tett. Ám volt benne valamilyen baljós vonás, ahogy ott állt mozdulatlanul a téli félhomályban, mint egy iszonyatos árnyék.

– Ott van – vette oda végül kurtán. – Épp maga előtt.

Tremaine túlságosan megkönnyebbült ahhoz, hogy felfigyeljen a másik ellenséges modorára. Aztán észrevette, hogy mindössze pár méterrel távolabb, az úttesttől nem messze két kőoszlop fog közre egy kocsibejárót.

– Köszönöm – felelte. – Ebben a félhomályban nem láttam meg a kaput.

Lassan felengedte a kuplungot, és óvatosan bekanyarodott a szedánnal a jeges úttesten, hogy rátérhessen a kocsibejáróra. Miközben elhaladt a megtermett alak mellett, köszönetképpen felemelte a kezét.

A másik nem reagált a gesztusra. Tremaine meglátta az arcát, és hirtelen döbbenet lett rajta úrrá, mert mindössze egyetlen szó jutott róla eszébe: rosszindulatú. Olyan ember arca volt, akinek a lelke megtelt gyűlölettel.

Aztán elhaladt mellette, és már a kocsibejárón gurult. A kaputól néhány méterre élesen elkanyarodott az út, Tremaine pedig most először megpillantotta a házat.

Szűk fél kilométerre járhatott tőle. Hatalmas volt, fekete, a magas, tornyos teteje pedig felnyúlt a hóval terhes, borús égbolt felé. Öregnek, titokzatosnak és komornak tűnt. A kevés fény, amely odabent égett, csak még jobban felerősítette a marcona hangulatot.

Mordecai Tremaine megpróbálta szétkergetni a félelem felvillanását, amely rátelepedett az elméjére. El akarta felejteni a szívét szorongató hideget. Attól még, hogy már majdnem besötétedett, fázott, az idegeit pedig kimerítette az utazás, nem kell hagynia, hogy a képzelete rémálmokat zúdítson rá!

Ám nem sikerült meggyőznie magát. Ahogy közelebb ért a fenyegető, régi házhoz meg a magas, függőlegesen osztott ablakaihoz, tudatában volt annak a homályos, de nagyon is erőteljes és zavaró érzésnek, hogy a sorsa megpecsételődött, az előtte álló hatalmas épületben pedig sötétség és borzalmak várnak rá.

{1} Vörösmarty Mihály fordítása.