Fordította

Jankó Szép Yvette

Copyright © Jessikka Aro, 2024

Original edition published by Johnny Kniga, 2024

Hungarian language edition published by agreement with Jessikka Aro and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

Hungarian translation © Jankó Szép Yvette, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jessikka Aro: Putinin maailmansota – Venäjän salaiset operaatiot Lännen tuhoamiseksi, Johnny Kniga, Helsinki, 2024

A könyv megjelenését a Finnish Literature Exchange (FILI) támogatta.

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

Tartalom

Elöljáróban

Szmolenszk

96 név

Natalia Januszko

A Kreml fegyverként használja a médiát

Marek Pyza

Janusz Kochanowski

Glenn Jørgensen és Ewa Stankiewicz

Grzegorz Wierzchołowski

A hivatalos orosz vizsgálat – A pilóta félt a fő utastól

Lengyelország új vizsgálata – Orosz hírszerző szolgálatok a katasztrófa mögött

Vasfüggöny

Hibrid frontok közel és távol

Valerij, Jurij és Szergej

Em Seikkanen

Kirill pátriárka

Én, Jessikka Aro

Manasseh Azure Awuni

Aljosa, a bronzharcos

Források és további olvasnivalók

Köszönetnyilvánítás

Elöljáróban

A tömegmédia fegyver. Az információ fegyver.

Szergej Sojgu orosz védelmi miniszter (2015)

2016 nyarán a lengyel fővárosban, Varsóban találkoztam Michał Rachoń újságíróval.

A NATO védelmi szövetség csúcstalálkozója kapcsán szervezett konferencián tartottam előadást az orosz közösségimédia-hadviselésről, és Michał, a lengyel közszolgálati televízió, a TVP riportereként interjút készített velem.

Ez a találkozás – talán Michał bámulatos beszédkészségének köszönhetően is – mélyen az emlékezetembe vésődött. Kitűnő anyagokat készített korábban Oroszországról, kritikus éleslátással közelítve a témáihoz. A következő évben újra találkoztunk, azzal a céllal, hogy interjút készítsek vele egy könyvhöz, amelyen akkoriban dolgoztam – az orosz trollokról és az információs hadviselésről.

Michał ekkor beszélt nekem arról a katasztrófáról, amely az orosz részről terjesztett hazugságok következtében két táborra szakította a lengyel társadalmat és az újságírókat: a 2010-es szmolenszki repülőgép-szerencsétlenségről, amely a lengyel elnök és további 95 ember halálát okozta.

Tudtam a balesetről, hisz külföldi tudósítóként dolgoztam korábban. Annak idején úgy tudtuk, hogy a baleset a pilóta hibájából történt. Állítólag sűrű ködben kezdte el a leszállást, méghozzá Lengyelország köztársasági elnökének és a légierő parancsnokának nyomására, az orosz légiforgalmi irányítók figyelmeztetései ellenére, és fának ütközött. A mai napig ez az uralkodó nézet.

2017 őszén azonban ott ült velem szemben ez az általam nagyra becsült lengyel kolléga egy varsói étteremben, és azt állította, hogy a baleset szabályszerű kivizsgálására valójában soha nem került sor. Voltak bizonyítékok arra, hogy Oroszországnak köze lehetett a balesethez, ám azokat az újságírókat és kutatókat, akik a Kremlhez vezető szálakat és a robbanóanyagok jelenlétét vizsgálták, befeketítették Lengyelországban, összeesküvés-elméletek terjesztésével vádolták őket, és egyeseket ki is rúgtak.

Hitelt érdemlő vizsgálat hiányában az áldozatok hozzátartozói közül néhányan kénytelenek voltak maguk finanszírozni kisebb, nem hivatalos kutatásokat, hogy kiderítsék az igazságot.

Arról sem tudtam, hogy azon a nyáron, amikor Michałlal megismerkedtem, felnyitották a hat évvel korábban eltemetett magas rangú állami vezetők sírjait a lengyel temetőkben. A vizsgálat során megdöbbentőbbnél megdöbbentőbb felfedezéseket tettek. A katasztrófa után az elhunytak földi maradványait részint kegyeletsértő módon kezelték, részint összekeverték őket a hazaszállítás során Oroszországból, az akkori lengyel vezetés pedig asszisztált ehhez azzal, hogy nem engedte a hozzátartozókat belenézni a koporsókba a temetés előtt.

Sosem felejtem el azt a beszélgetést, amikor Michał mindezt elmesélte nekem. Mintha megállt volna az idő.

Kétségtelenül sokkoltak ezek az információk, ám ami igazán meglepett és aggasztott újságíróként, az az volt, hogy személyesen kellett ismernem egy élvonalbeli lengyel újságírót ahhoz, hogy minderről tudomást szerezzek.

Bár Lengyelországban akkoriban még naponta szerepelt Szmolenszk a hírekben, az oroszoknak a tragédiában játszott szerepéről szóló diskurzus rejtélyes módon mindössze néhány lengyel médiumra korlátozódott.

Döbbenten álltam. A legtöbb információval ellentétben ez nem terjedt el nemzetközi szinten. Elakadt. Olyan volt, mintha vasfüggönyt húztak volna Lengyelország és a világ többi része közé az információs térben.

Mintha csak a Szovjetunióban lettünk volna.

Mintha a Kreml hibrid háborút folytatna a Nyugattal szemben.

Michał segített ötletekkel a forrásokat illetően, és elkezdtem beleásni magam néhány lengyel újságíró kiváló oknyomozó anyagaiba. Valaki vagy valakik az évek során angolra fordították és összegyűjtötték egy honlapon a legfontosabb cikkeket és a szmolenszki balesettel kapcsolatos tudományos kutatási eredmények egy részét.

Minél többet tudtam meg az orosz vezetők és hatóságok szmolenszki intézkedéseiről, annál világosabbá vált számomra, hogy Oroszország milyen szisztematikusan és csillapíthatatlanul folytatja gyilkos hadjáratát a Nyugat ellen a 21. század folyamán. Illetve hogy mennyire sok fedett műveletet hajtott végre a Kreml ez idő alatt, információs támadásokkal ködösítve el a nyomokat, miközben szövetségesei a nyugati országokban óvták a jó hírnevét.

Évekig foglalkoztatott annak a gondolata, hogy Szmolenszkről írjak. A munkám miatt azonban annyi bűntényszámba menő támadás céltáblájává váltam, hogy a könyvterv megvalósítása elhúzódott. Aztán 2022 februárjában, miközben szülői szabadságon voltam, a Kreml új szintre emelte az Ukrajna elleni népirtó agresszióját. Ekkor láttam munkához. Eljött az ideje nemcsak annak, hogy a szmolenszki tragédiáról írjak, hanem a Kreml terrorizmusba hajló hibrid háborújáról is az egész nyugati világ ellen.

Elkezdtem kapcsolatokat építeni Lengyelországban: felkerestem két szmolenszki áldozat, Natalia Januszko és Janusz Kochanowski nagyszerű családját, illetve kapcsolatba léptem azokkal a lengyel oknyomozó újságírókkal is, akiknek a munkáját régóta figyelemmel kísértem. Megismerkedtem egy dán származású mérnökkel és egy lengyel dokumentumfilmessel is, akik a szmolenszki incidens felderítésének szentelték minden erejüket az embert próbáló nehézségek ellenére.

Könyvem megírása során azoknak az általam megismert embereknek a rendkívüli bátorsága lelkesített, akik az elnémítást szolgáló óriási nyomás ellenére igyekeztek kideríteni az igazságot, és másokkal is megosztották az eredményeiket. Példájuk ösztönzésül szolgálhat mindazok számára, akik a jó ügy érdekében küzdenek. Ezek az emberek segítségemre voltak abban, hogy e könyv olvasóinak szeme elé tárjam azt, amit ők már régóta a bőrükön éreznek: hogy Putyin világháborúja mindaz ellen irányul, ami érték számunkra, és számos fronton, a szemünk láttára zajlik Európa szívében.

Könyvem további fejezeteiben a Kremlnek Észtország, Finnország, Németország, az Egyesült Államok és számos más ország ellen folytatott, részben közvetetten, Németországon és afrikai országokon keresztül irányított, hibrid hadműveleteiről fogok beszámolni. Ezekben a fejezetekben is elképzelhetetlenül bátor, önfeláldozó civilek, kutatók és újságírók által nyújtott információkra hagyatkozom.

Nem csupán a Kreml támadásait igyekeztem részletesen dokumentálni, hanem azt is megpróbáltam bemutatni, hogy a célba vett országok hatóságai hogyan reagáltak – vagy nem reagáltak – ezekre. Hogyan védték – vagy nem védték – meg a célországokat és azok polgárait. Az talán nem meglepő, hogy a Kreml terrorista eszközökkel állóháborút vív az ellenállásunk felőrlésére. Ami viszont megdöbbentő, az az, hogy egyes nyugati országok nem tesznek erőfeszítéseket ellene.

2022 augusztusában a kisgyermekemet gondos kezekben hagytam otthon, és Varsóba utaztam, hogy információkat gyűjtsek ennek a könyvnek a megírásához. Mielőtt találkoztam volna Michał barátommal, elsétáltam egyedül a Varsó központjában lévő Piłsudski térre, megnézni a szmolenszki áldozatok emlékművét.

A tér szélén felállított fekete gránittömb egy hatalmas repülőgép-lépcsősort formáz. A reptereken az utasok ilyeneken lépdelnek fel a gépekre. Ezek a lépcsőfokok az ég felé vezetnek.

Egy másik szögből nézve a gránittömb alakja a repülőgépek farokszárnyának formájához hasonlít. Ugyanakkor az emlékmű katafalkra is emlékeztet, olyan magas, ünnepi ravatalra, amelyre a templomban helyezik a koporsót.

Megilletődtem, elcsendesültem az emlékműhöz érve. Mint oly gyakran e könyv írása során, forró könnyek gyűltek a szemembe. A gránittömb oldalába neveket véstek, nevek egész sorát: a szmolenszki repülőgép-szerencsétlenség kilencvenhat áldozatáét.

SZMOLENSZK

96 NÉV

Lech Kaczyński, a Lengyel Köztársaság elnöke

Maria Kaczyńska, a Lengyel Köztársaság elnökének felesége

Ryszard Kaczorowski, Lengyelország emigráns kormányának utolsó elnöke

Franciszek Gągor vezérezredes, vezérkari főnök

Tadeusz Buk altábornagy, a szárazföldi erők parancsnoka

Andrzej Błasik vezérezredes, a Lengyel Légierő parancsnoka

Andrzej Karweta tengernagy, a haditengerészet parancsnoka

Włodzimierz Potasiński altábornagy, a különleges erők parancsnoka

Bronisław Kwiatkowski vezérezredes, a fegyveres erők műveleti parancsnoka

Kazimierz Gilarski vezérőrnagy, a varsói helyőrség parancsnoka

Tadeusz Płoski altábornagy, római katolikus tábori püspök

Miron Chodakowski vezérőrnagy, érsek, ortodox tábori püspök

Adam Pilch dandártábornok, evangélikus tábori lelkész

Jan Osiński ezredes, tábori lelkész, a római katolikus tábori püspök titkára

Joanna Agacka-Indecka, a lengyel ügyvédi kamara elnöke

Ewa Bakowska, a Katinyi Családok Egyesületének aktivistája

Krystyna Bochenek, a Lengyel Köztársaság Szenátusának alelnöke

Anna Maria Borowska, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Bartosz Borowski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Czeslaw Cywinski, az Armia Krajowa (Honi Hadsereg) veteránszövetségének elnöke

Leszek Deptula parlamenti képviselő

Zbigniew Debski ezredes, Lengyelország legmagasabb katonai kitüntetése, a „Virtuti Militari” birtokosa

Grzegorz Dolniak parlamenti képviselő

Katarzyna Doraczyńska, a lengyel Elnöki Kabinet sajtóirodájának munkatársa

Edward Duchnowski, a Związek Sybiraków, a Szibériába hurcolt lengyelek szövetségének főtitkára

Aleksandr Fedorowicz orosz tolmács

Janina Fetlińska szenátor

Jarosław Florczak ezredes, a kormányőrség tagja

Artur Francuz hadnagy, a kormányőrség tagja

Grażyna Gęsicka parlamenti képviselő, volt lengyel területfejlesztési miniszter

Przemysław Gosiewski parlamenti képviselő, Lengyelország volt miniszterelnök-helyettese, a Jog és Igazságosság Párt alelnöke

Bronisław Gostomski római katolikus kanonok, Ryszard Kaczorowski káplánja, a londoni katinyi családok plébánosa

Mariusz Handzlik, az Elnöki Kabinet külpolitikáért felelős helyettes államtitkára

Roman Indrzejczyk prelátus, Kaczyński elnök plébánosa

Paweł Janeczek százados, a kormányőrség tagja

Dariusz Jankowski, az Elnöki Kabinet lengyel hivatalnoka

Izabela Jaruga-Nowacka parlamenti képviselő

Jozef Joniec atya, római katolikus pap, a Parafiada Egyesület elnöke

Sebastian Karpiniuk parlamenti képviselő

Mariusz Kazana ezredes, a Külügyminisztérium diplomáciai protokollfőnöke

Janusz Kochanowski ombudsman és emberi jogi biztos

Kenraalimajuri Stanisław Komornicki kitüntetett háborús veterán és hadtörténész

Stanisław Komorowski honvédelmi minisztériumi helyettes államtitkár

Paweł Krajewski hadnagy, a kormányőrség tagja

Andrzej Kremer külügyminisztériumi helyettes államtitkár

Zdzisław Król római katolikus pap és kancellár, a varsói Katinyi Családok Egyesületének plébánosa volt 1987–2007 között

Janusz Krupski, a Háborús Veteránok és az Elnyomás Áldozatai Hivatalának elnöke

Janusz Kurtyka történész, a lengyel Nemzeti Emlékezet Intézetének vezetője

Andrzej Kwasnik római katolikus kanonok, a Katinyi Családok Egyesületének papja

Dr. Wojciech Lubiński dandártábornok, Kaczyński elnök orvosa

Tadeusz Lutoborski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Barbara Maminska, a lengyel Elnöki Kabinet Személyzeti és Kitüntetési Irodájának vezetője

Zenona Mamontowicz-Łojek, a lengyelországi Katinyi Alapítvány igazgatója, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Stefan Melak aktivista és újságíró, a Katiny Bizottság vezetője

Tomasz Merta történész, a kulturális minisztérium helyettes államtitkára

Dariusz Michałowski őrnagy, a kormányőrség tagja

Stanisław Mikke, a lengyel kormánynak a harc és mártíromság helyszíneinek védelméért felelős tanács helyettes vezetője

Aleksandra Natalli-Świat parlamenti képviselő

Janina Natusiewicz-Mirer társadalmi aktivista, művészettörténész, régész

Piotr Nosek főhadnagy, a kormányőrség tagja

Piotr Nurowski, a Lengyel Olimpiai Bizottság elnöke

Bronisława Orawiec-Löffler, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Katarzyna Piskorska, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Maciej Płażyński parlamenti képviselő, a „Wspólnota Polska” (a lengyelek világszövetsége) elnöke, a Szejm (a lengyel képviselőház) volt elnöke

Agnieszka Pogródka-Węcławek hadnagy, a kormányőrség tagja (először tévesen légiutas-kísérőként azonosították)

Andrzej Przewoźnik, a lengyel nemzeti emlékhelyek védelmére létrehozott bizottság főtitkára

Krzysztof Putra, a Szejm alelnöke

Ryszard Rumianek, a varsói Stefan Wyszynski Bíboros Egyetem rektora

Arkadiusz Rybicki parlamenti képviselő

Andrzej Sariusz-Skąpski, a Katinyi Családok Egyesületének elnöke

Wojciech Seweryn, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Sławomir Skrzypek, a Lengyel Nemzeti Bank elnöke

Leszek Solski, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Władysław Stasiak, az Elnöki Kabinet vezetője

Jacek Surówka hadnagy, a kormányőrség tagja

Aleksander Szczygło volt védelmi miniszter, a lengyel nemzetbiztonsági hivatal vezetője

Jerzy Szmajdziński volt lengyel védelmi miniszter és belügyminiszter, a Szejm alelnöke

Jolanta Szymanek-Deresz parlamenti képviselő

Izabela Tomaszewska, az Elnöki Kabinet diplomáciai protokollfőnöke

Marek Uleryk törzszászlós, a kormányőrség tagja

Anna Walentynowicz, a Szolidaritás mozgalom egyik alapítója

Teresa Walewska-Przyjałkowska, a katinyi vérengzés áldozatainak emlékét ápoló egyesület alelnöke, a Bobola Szent András Egyesület elnöke

Zbigniew Wassermann parlamenti képviselő

Wiesław Woda parlamenti képviselő

Edward Wojtas parlamenti képviselő

Paweł Wypych, az Elnöki Kabinet államtitkára

Stanisław Zając szenátor

Janusz Zakrzeński színész

Gabriela Zych, a Katinyi Családok Egyesületének képviselője

Legénység

Arkadiusz Protasiuk őrnagy, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája

Robert Grzywna alezredes, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, másodpilóta

Andrzej Michalak törzszászlós, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, fedélzeti mérnök

Artur Ziętek százados, a Lengyel Köztársaság légierejének pilótája, navigátor

Barbara Maciejczyk légiutas-kísérő

Natalia Januszko légiutas-kísérő

Justyna Moniuszko légiutas-kísérő

A szmolenszki tragédia áldozatait posztumusz elismerésként magasabb rendfokozatba léptették elő.

A listában a legmagasabb katonai rangjukat tüntettük fel.

NATALIA JANUSZKO

Natalia Januszko volt a legfiatalabb a szmolenszki áldozatok közül.

A légi katasztrófa idején huszonkét éves Natalia szerette az állatokat, és a gondozásukkal akart foglalkozni. 2010 tavaszán állattenyésztést tanult Varsóban, tanulmányai mellett pedig légiutas-kísérőként dolgozott, édesanyja nyomdokaiba lépve.

A LOT légitársaságnál kapott állást, majd nemsokára munkahelyet váltott, és a lengyel légierő szolgálatába állt.

A légierő légiutas-kísérőjeként Natalia egy orosz gyártmányú Tupoljev repülőgép1 személyzetéhez tartozott. A lengyel légierő még ekkor is ezt a típust használta a VIP-utasok szállítására. Natalia édesanyja, Izabela korábban jelezte a lányának aggályait az orosz repülőgépekkel kapcsolatban: ő maga is repült Tupoljevek fedélzetén Varsó és Moszkva között a szovjet időkben, az 1980-as években, és megbízhatatlannak tartotta őket.

Natalia meghallgatta és tudomásul vette az édesanyja figyelmeztetéseit, de miután döntött, már nem tudták megingatni az elhatározásában.

– Lehetetlen volt – hangsúlyozza Natalia apja, Greg Januszko.

Natalia komolyan vette a munkáját. Amikor olyan helyekre repült szolgálat közben, mint az afganisztáni Bagram légi támaszpont, a szüleinek sem szólt róla. Ő maga is röviddel, néhány nappal az indulás előtt értesült a megbízatásai részleteiről. Hivatalos útjaikon gyakran kísérte Lech Kaczyński lengyel elnököt és feleségét, Maria Kaczyńskát is.

Natalia mindig pozitívan beszélt az elnökről. Amikor a first
lady is vele tartott a repülőútra, az elnök állítólag nagyon nyugodt, mondhatni rendkívül csendes volt. Egyáltalán nem parancsnokoskodó, ahogy az orosz média állította a baleset után. Az elnök felesége pedig egyenesen anyáskodva aggódott a légiutas-kísérők egészségéért, mesélte szüleinek Natalia.

– Nincs ennél melegebb kabátja, kedves? – kérdezgette Kaczyński asszony a légiutas-kísérőktől.

De nem az elnök és felesége voltak az egyedüli közéleti személyiségek, akikkel Natalia találkozott a munkája során. Édesapja, Greg szerint Natalia ezért is nagyon büszke volt a munkájára.

A légikísérői munkának azonban csak átmeneti fázisnak kellett volna lennie. Natalia hosszú távú terve az volt, hogy állatorvos-tudományi egyetemre megy tanulni, és állatorvosi képesítést szerez.

2010 tavaszán írta első nagyobb tanulmányát a stressz és a fény hatásáról a tyúkok tojásrakási szokásaira.

Natalia halála

Natalia apja, Greg Januszko szerint az a sorsdöntő nap átlagosan indult. Ő akkoriban angol nyelvet tanított a varsói Łazarski Egyetemen.

Április 10-én, szombaton, délelőtt épp előadást tartott, amikor arra lett figyelmes, hogy a diákok egyszeriben mind a telefonjukat bámulják. Egyikük elmondta neki is az okát: az elnök repülőgépe lezuhant.

– Felhívtam a feleségemet, Izabelát, aki addigra látta a híreket a tévében. Az egyik diák hazavitt autóval – emlékszik vissza Januszko a baleset napjára.

A szmolenszki baleset, a „katasztrófa” volt a hírcsatorna fő témája.

Natalia családjának szomszédságában lakott a lengyel biztonsági szolgálat egyik nyugalmazott tisztje, akinek voltak megbízható ismerősei a varsói repülőtéren. Sikerült megtudakolnia tőlük, hogy kik utaztak a gépen, és megerősítette, hogy Natalia is „annak” a gépnek a fedélzetén teljesített szolgálatot.

Hamarosan a nagyszülők, az édesanya, Izabela szülei is megérkeztek a Varsó külvárosában lévő családi házba, illetve Natalia volt barátja, Michał is. Natalia tizennégy éves húga, Małgorzata szintén otthon volt. Mindannyian úgy gondolták, hogy levegőre van szükségük, amíg a fejleményekre várnak. Sétálni indultak – Natalia édesapja egyedül maradt a házban. Eközben négy ismeretlen kopogtatott az ajtón: Natalia közvetlen felettese, egy másik egyenruhás katona, egy orvos és egy pszichiáter.

– Felhívtam a feleségemet, és kértem, hogy jöjjön haza. Mert „megjöttek” – idézi fel a nehéz perceket Greg Januszko.

A katonák a hivatalos részvétnyilvánítást jöttek átadni egy kézszorítás kíséretében.

– Hivatalosan is közölték velünk, hogy Natalia meghalt.

Greg Januszko szerint az üzenetet szakszerűen, a lengyel katonai hagyományoknak megfelelően közvetítették. A katonaságnál hozzászoktak ahhoz, hogy hasonló üzeneteket közöljenek a katonák hozzátartozóival, megvannak a bevett gyakorlatok az ilyen ügyek kezelésére. Pszichológiai támogatást kínáltak a család számára, és segítettek a gyakorlati ügyekben.

– Egyikük ismerte Nataliát. Ő és sokan mások is egy barátjukat is elvesztették Natalia személyében.

Már aznap különféle elméletek hangzottak el a televízióban a baleset okáról, meséli Greg. Az egész család követte a híradásokat. A beszámolók szerint a gép a kedvezőtlen időjárási viszonyok ellenére megkísérelte a leszállást, sikertelenül – és később a pilóta többször is megpróbálta újra letenni a gépet.

Utólag aztán – hosszú idő elteltével – a média beszámolt arról, hogy közvetlenül a baleset után a lengyel miniszterelnök pártjának vezetése sms-ben arról értesítette a politikusokat, hogy a katasztrófa a pilóták hibájából történt. Az ügyet Sławomir Petelicki tábornok hozta nyilvánosságra.

A baleset másnapján, 2010. április 11-én, vasárnap a hozzátartozókat Moszkvába hívták. Natalia holttestét kellett azonosítaniuk.

A holttest azonosítása

Az azonosítás céljából történő oroszországi útra a lengyel egészségügyi miniszter, Ewa Kopacz és Donald Tusk lengyel miniszterelnök kabinetfőnöke, Tomasz Arabski küldött hivatalos meghívást.

Natalia családja sokkos állapotban volt, de megtették, amit kértek tőlük. Úgy vélték, hogy ha valaki képes lesz azonosítani Natalia holttestét, az a volt barátja, Michał és az édesanyja, Izabela. Michał öt évig járt Nataliával, és igazán közelről ismerte őt.

Moszkvában a Renaissance Hotelben szállásolták el a hozzátartozókat. Izabela úgy emlékszik, hogy az más látogatók előtt zárva volt. A szálloda halljában Kopacz egészségügyi miniszter és a kabinetfőnök, Arabski szolgált útmutatással a továbbiakra vonatkozóan, majd csoportokra osztották őket.

Az első csoportba azok kerültek, akiknek a családtagjáról azt mondták, hogy könnyen azonosítható. Minél nagyobb volt a csoport sorszáma, annál kevésbé tartották lehetségesnek az egyértelmű azonosítást.

Natalia édesanyja és Michał az utolsó csoportba kerültek.

Ewa Kopacz egészségügyi miniszter, aki szakmájára nézve orvos, arra kérte a hozzátartozókat, hogy „legyenek erősek, és figyelmesen vizsgálják meg az áldozatokat”, hisz nem lesz más alkalmuk erre, a koporsókat ugyanis lepecsételik, és Lengyelországban nem fognak további vizsgálatokat folytatni.

Hétfőn késő délután, öt órakor, az utolsó csoportban szállították Izabelát és Michałt az intézetbe, ahol az azonosítást végezték. A miniszter és Arabski fogadta őket.

– Ismét elmondták, külön kihangsúlyozva, mennyire fontos ügyelnünk arra, hogy azonosítani tudjuk az áldozatot. Ez az utolsó esélyünk – meséli Izabela Januszko.

Úgy tűnt neki, hogy a miniszter szavai nem is az áldozatok hozzátartozóinak, hanem sokkal inkább a jelen lévő oroszoknak szóltak. Sokan vették őket körül az intézetben: orvosok, tolmácsok, pszichológusok és egy ügyész.

Ottléte alatt Izabela egészen elvesztette az időérzékét. Bevitték egy laboratóriumba, hogy vérmintát adjon, majd részletes információkat kértek, például arról, hogy volt-e az áldozatnak valamilyen különleges testi jegye, esetleg betegsége, átesett-e valamilyen műtéten, milyen ruhát és fehérneműt viselt. Ez talán egy órát vett igénybe, de az is lehet, hogy háromszor annyit.

Az intézet munkatársai előkészítették a holttesteket és testrészeket az azonosításhoz. Megmutatták Izabelának és Michałnak azt a termet, amelyikben szerintük Natalia feküdt.

– Nem tudtam átlépni a küszöböt. Nem volt hozzá erőm. Michał ment be végül, de egy másik légiutas-kísérő feküdt ott – meséli Natalia édesanyja.

Ezután már senki sem törődött Izabelával és Michałlal. Magukban ténferegtek a folyosókon. A termekben ott hevertek a szmolenszki áldozatok holmijai: ékszerek, órák, ruhák. Úgy tűnt, azokra sem ügyel senki. Izabelának az volt a benyomása, hogy csak a magas társadalmi státuszú emberek hozzátartozói álltak a figyelem középpontjában. Egy légiutas-kísérő családjára senkinek sem volt ideje.

A folyosón ültek, amikor a lengyel helikopteres mentőcsapat egyik tagja észrevette őket, és szólt, hogy menjenek lejjebb egy emelettel, mert, mint mondta, „még mindig érkeznek oda egyelőre azonosítatlan holttestek és testrészek”. Az alsó szinten találkoztak a lengyel mentőcsapat vezetőjével, aki megerősítette az információkat, ám hozzátette:

– Ha eddig nem sikerült felismerniük egyik holttestet sem, akkor aligha fogják tudni azonosítani azok között, akik most érkeznek ide. Lehetetlen felismerni őket – idézi fel Izabela Januszko a csapatvezető szavait.

Kedden, hajnali egy óra után tértek vissza a szállodába, miután feladták a keresést. Nataliának nyoma sem volt. Reggeli után úgy döntöttek, hogy hazarepülnek Varsóba. Ez utólag jó döntésnek bizonyult. Néhány áldozat hozzátartozói ugyanis napokig vártak arra, hogy azonosíthassák Moszkvában a szeretteiket – mindhiába.

Izabela azt hitte induláskor, a moszkvai út olyan rövid lesz, hogy még fogkefét és váltóruhát sem kell csomagolnia. Amikor pedig kezdett elhúzódni az ott-tartózkodásuk, azt eleinte jó jelnek vélte. A hosszas várakozás azt a benyomást keltette benne, hogy a hatóságok gondosan végzik a munkájukat.

– Az ember azt gondolja, hogy a hatóságok minden tőlük telhetőt megtesznek, és a mi érdekeinket tartják szem előtt – jegyzi meg Greg Januszko.

Ám az ellentmondások egyre nyilvánvalóbbá váltak. Két nappal a baleset után a lengyel egészségügyi miniszter arról tájékoztatta a hozzátartozókat, hogy az áldozatok DNS-vizsgálatát elvégezték, és ami ezt illeti, pontot tettek az ügy végére. Ugyanakkor azonban az áldozatok maradványainak egy része ekkor még mindig Szmolenszkben volt. Lehetetlen lett volna minden áldozatot megvizsgálniuk annyi idő alatt, vélekedik Greg Januszko.

Natalia családja csak később tudta meg, hogy a Nemzetközi Bűnügyi Rendőrségi Szervezet, az Interpol gyakorlata szerint egy nagy katasztrófa áldozatainak azonosítása során nem az a döntő, hogy a hozzátartozók felismerik-e az áldozatokat, hanem a DNS-tesztek, ujjlenyomatok, fogászati leletek és más egészségügyi információk segítségével azonosítják az áldozatokat. Általában az azonosítás a nyomozók feladata, nem pedig a hozzátartozóké.

Oroszországban nem követték a nemzetközi irányelveket. Greg Januszko eltűnődött azon, hogy ez vajon az orosz fél lustaságának számlájára írandó, vagy a családtagok szándékos sokkolása volt-e a cél.

A lengyel különleges erők katonái átvizsgálták az áldozatok otthonát is. Átkutatták a papírkosarak és szennyestartók tartalmát, hajszálakat kerestek a fésűk fogai közt, fogkeféket és borotvákat foglaltak le – olyan tárgyakat, amelyek segítségükre lehetnek a DNS alapján történő, szabályszerű azonosításban.

Natalia családjának biztonságérzetét növelte a katonák látogatása, a hatóságok professzionalizmusáról és eltökéltségéről tanúskodott számukra.

– Megnyugtatott bennünket. Kevesebb gyanakvás ébredt így bennünk, mint kellett volna.

A Szmolenszkben történtek lengyelországi vizsgálatát katonai ügyész vezette. Hat hónappal a moszkvai utazás után, 2010 végén, a tél beköszöntével Izabela Januszko felkereste annak a varsói ügyésznek az irodáját, aki látszólag a balesetet vizsgálta. Beszélgetésük során az ügyész azt hajtogatta, hogy Natalia édesanyja nem járt Moszkvában, annak ellenére, hogy hivatalos meghívást kapott, illetve hogy a lengyel hatóságok szállították az orosz fővárosba, fogadták ott, és DNS-mintát is vettek tőle.

– Ekkor kaptam észbe, hogy valami nincs rendben. Az ügyészségi eljárás kész zűrzavar volt – emlékszik vissza Izabela Januszko.

Díszrepülés

Tizenhárom nappal a baleset után Moszkvából Lengyelországba szállították a koporsót, amelyben – legalábbis a hatóságok állítása szerint – Natalia maradványait helyezték el. Lech Kaczyński elnök holtteste érkezett haza elsőként, Natalia lezárt koporsója pedig az utolsók között.

Az egész család kiment a varsói katonai repülőtérre az elhunytak fogadására. A szertartás során Natalia és a többi áldozat koporsóját a repülőgépről halottaskocsikba tették át, és a Torwar Arénába szállították a közös temetésig.

A lengyelek tömegével vonultak az utcára, hogy leróják kegyeletüket. A gyászolók az út szélére sereglettek, és kalapjukat levéve tisztelegtek az előttük haladó gyászmenet előtt, virágokat szórva az autók motorháztetőire.

Három másik légiutas-kísérő is életét vesztette Szmolenszkben, de Natalia halála került a címlapokra. Édesapja emlékeiben úgy él, hogy a repülőgépen utazók közül csak a legfiatalabb stewardess volt az, akit mindenki név szerint ismert. Kínos érzés volt.

A médiumok híradásait a szmolenszki tragédia uralta. A Donald Tusk miniszterelnök pártjához, a Polgári Platformhoz tartozó miniszterek sorban nyilatkoztak a sajtónak, és több lengyel médium kommentár nélkül közvetítette is a kormány üzeneteit.

– Kopacz egészségügyi miniszter annak idején ígéretet tett arra, hogy minden koporsó Lengyelországban lesz egy adott napon, adott órában. Bennem voltak kételyek ezzel kapcsolatban – meséli Greg Januszko.

Minden a tervek szerint történt. Az előre meghirdetett időpontban az egészségügyi miniszter sajtótájékoztatót tartott a kedvenc csatornáján, és bejelentette, hogy a koporsók Lengyelországban vannak, az azonosítás befejeződött. Greg Januszko számára azonban az esemény politikai színezetűnek tűnt.

– Nem tetszett a kommunikáció módja. Azt vártam volna, hogy személyesen hívnak fel, és közlik velünk, hogy a lányunk földi maradványainak azonosítása lezárult. De nem, ők a tévében jelentették be – nehezményezi Januszko.

Ahogy a miniszter már Moszkvában figyelmeztette őket, a hozzátartozók nem nézhettek bele a Lengyelországba szállított koporsókba. Idő éppenséggel lett volna rá, hiszen a koporsók hazaszállítása két héten át tartott. Lengyelországban törvénybe ütközött megakadályozni, hogy a család tagjai láthassák hozzátartozójukat a temetés előtt, és ez egyébként is példátlannak számított. Mindennek ellenére sem Natalia apja, sem az édesanyja, sem a húga, sem a volt barátja, sem bármelyik rokona nem nézhette meg a holttestet a koporsóban.

A temetési szertartásra a varsói óvárosban található katonai székesegyházban került sor. Miközben Natalia koporsóját a Varsó nyugati részén fekvő Powązki katonai temetőben helyezték nyugalomra, a lengyel légierő vadászrepülőgépei díszrepülést hajtottak végre a temető fölött.

– Natalia mellett egy másik légiutas-kísérő nyugszik, és a kormányőrség tisztjei, akik a járatot kísérték – folytatja Greg Januszko. – Úgy érezzük, Natalia a barátai körében pihenhet ott.

A Powązki temetőben huszonnyolc szmolenszki áldozatot temettek el.

A gyászidőszak még nem ért véget, amikor a szmolenszki áldozatok családtagjai közül sokaknak kezdett az a benyomásuk támadni, hogy az események túl gyorsan haladnak előre. Úgy tűnt, a lengyel kormány a szőnyeg alá akarja söpörni a balesetet. Különösen azt a kérdést igyekeztek elbagatellizálni és megkerülni, hogy az orosz hatóságoknak lehetett-e bármi közük azokhoz az eseményekhez, amelyek a lengyel légierő gépének lezuhanásához és a Tupoljev utasainak életét követelő tragédiához vezettek Nyugat-Oroszországban.

A lengyel miniszterelnök pártja arra törekedett, hogy ellenőrzése alatt tartsa a Szmolenszkről szóló közéleti diskurzust. Donald Tusk miniszterelnök azt nyilatkozta, veszélyes lenne találgatásokba bocsátkozni az orosz fél érintettségéről a szmolenszki incidens kapcsán. Ez a nézet terjedt el leginkább a lakosság körében.

Azt is nyilatkozták, hogy Lengyelország a saját helyzetét nehezítené, ha a hivatalos lengyel baleseti vizsgálati jelentés lényegi módon eltérne az orosz hatóságok által készített jelentéstől.

Greg Januszko különösnek találta ezeket a kijelentéseket. Máig szeretné tudni, hogy mit értettek ez alatt.

Az orosz boncolási jegyzőkönyvek

Az orosz hatóságok viszonylag későn adták át a hozzátartozóknak a boncolási jegyzőkönyvnek nevezett dokumentumokat. Natalia családja körülbelül egy évvel a baleset után kapta meg az iratokat, fényképek kíséretében.

A Nataliáról szóló jelentés most, tizennégy évvel a baleset után, még mindig a lezárt borítékban van. Sem Greg Januszko, sem a felesége nem akarja elolvasni vagy megnézni a papírokat, mert minden bizonnyal téves információkat tartalmaznak.

Más szmolenszki áldozatok családtagjai elmondták Gregnek és Izabelának, hogy Oroszországból olyan boncolási jegyzőkönyveket kaptak, amelyek hamis információkat tartalmaznak elhunyt rokonaikról: a szemszín, testmagasság, vércsoport vagy cipőméret gyakran tévesen szerepel bennük. Néhány esetben a hibák olyan súlyosak voltak, hogy a hozzátartozók a leírás alapján nem is ismertek rá a szerettükre.

– Nem értem, a jegyzőkönyvek hogyan lehetnek ennyire tele hibákkal, amikor egy évig tartott az összeállításuk – háborog Izabela.

A valóságnak nem megfelelő ismertetőjeleket tartalmazó orosz jelentések kérdéseket vetettek fel a hozzátartozók körében: vajon valóban azok az emberek kerültek a sírokba, akiknek mondták őket?

– Az emberek ekkor kezdték azt követelni, hogy nyissák fel a sírokat – meséli Greg Januszko.

Kizárólag a sírok átvizsgálása révén tartották lehetségesnek, hogy meggyőződjenek az eltemetett emberek valódi személyazonosságáról. A nyomás akkor kezdett erősödni, amikor néhány család már követelte a hatóságoktól, hogy felnyithassák a hozzátartozójuk sírját, de Tusk miniszterelnök elutasította a tömeges exhumálásra vonatkozó javaslatot. Ám amikor az egyik magas rangú áldozat családja mégis megvizsgáltatta a sírt, kiderült, hogy abban egy másik szmolenszki áldozat holtteste fekszik.

Az exhumálást kezdeményező családokat bírálni kezdték, a további vizsgálatokat pedig ellenezték, mivel azok állítólag sokba kerülnének a lengyel adófizetőknek. Egyesek azt hangoztatták, hogy az exhumálás mellett kardoskodókat arra kellene kényszeríteni, hogy végignézzék az egész műveletet.

Ugyanebben az időszakban, körülbelül egy évvel a baleset után, újabb testrészeket küldtek át Oroszországból, mondja el Greg. Nagy méretű emberi maradványokat, teszi hozzá Izabela.

Az orosz hatóságok ilyen későn kezdték el átadni a lengyel ügyészségnek a szmolenszki áldozatok egyes maradványait. Senki sem mondta meg, hogy miért tartották vissza őket ilyen sokáig Oroszországban. Greg Januszko úgy véli, hogy talán egy oroszországi laboratóriumban tárolták őket, erről azonban nincs biztos információ.

A jelek szerint az akkori lengyel katonai főügyész intézte a testrészek átvételét, azonosítását és továbbítását a hozzátartozókhoz. Az áldozatok családtagjai feltételezték, hogy a lengyel hatóságok szakszerűen elvégzik a maradványok vizsgálatát, és segítenek a megfelelő sírba helyezni őket.

Néhány család elhamvasztatta az utólag érkezett testrészeket. Mások felnyittatták a sírt, és egy kis dobozban helyezték a koporsó mellé az utólagosan elküldött, feltehetően a családtagjukhoz tartozó testrészeket.

Greg kifejti, hogy az emberi kultúrákban egyetemesen tabu a holttestek meggyalázása. Oroszország azonban a jelek szerint nem törődik a civilizált világban uralkodó konszenzussal ezzel kapcsolatban. Egy tömegtragédia áldozatainak földi maradványait fegyverként használja fel ellenségei megalázására.

Csak évekkel később derült ki, hogy a lengyel hatóságok nem ellenőrizték, kiknek a testrészei érkeztek utólag Oroszországból, és kiknek a sírjába temették őket.

– A hatóságok nem tudták, hogyan járjanak el. Az elhamvasztott maradványok esetében a probléma legalább visszavonhatatlanul lezárult – jegyzi meg Greg Januszko.

A konferenciasorozat

Egy nap Izabela Januszko a Powązki temetőben üldögélt. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy a hivatalos baleseti vizsgálat azt állapította meg: lezuhanása előtt a repülőgép orsószerűen megpördült a levegőben, mielőtt a földbe csapódott volna. Az orsófordulat azt jelenti, hogy a gép 360 fokkal fordul el a hossztengelye körül.

Izabela Januszko különösnek találta az elméletet. Egykori légiutas-kísérőként egész pályafutása során repülőgépeken dolgozott.

– Egy ilyen repülőgép hatalmas, több tucat tonnás monstrum. Hogyan tudott volna orsófordulatot végrehajtani? Kételyek ébredtek bennem – emlékszik vissza.

Greg Januszko azt mondja, ő nem tud felidézni ilyen döntő pillanatot, amikor egyszeriben rádöbbent arra, hogy a szmolenszki beszámolókkal nem stimmel valami. Kezdettől fogva tele volt kérdésekkel, mert a baleset okáról különösnek tűnő elméletek keringtek a médiában.

– Kezdetben az egyik kormánybarát lengyel tévécsatorna azt állította, hogy a pilóták négyszer próbáltak leszállni. Azt sugallta, hogy a pilóták makacssága okolható a balesetért. Nem tudtam mire vélni az egészet.

Az akkori orosz és a lengyel vezetés elméleteinek hitelességét az is aláásta a Januszko család szemében, ahogy a lengyel hatóságok nyilvánosan hálájukat fejezték ki Oroszországnak az együttműködésért. A hivatalos nyilatkozatok szerint a szmolenszki baleset közelebb hozta egymáshoz a két ország népét.

Kopacz egészségügyi miniszter egyenesen úgy fogalmazott, hogy az oroszoktól valójában bocsánatot kellene kérni azokért a problémákért, amelyeket Lengyelország okozott Oroszországnak.

– Nem hittünk a fülünknek – méltatlankodik Greg Januszko.

Vlagyimir Putyin volt az orosz miniszterelnök a szmolenszki baleset idején. Greg szerint Putyin a sajtókonferenciákon egyenesen szégyenkezni látszott a lengyel kormány meghunyászkodása miatt.

Natalia édesanyja, Izabela azzal folytatja, hogy két évvel a baleset után, 2012 októberében kerültek napvilágra újabb gyanús körülmények. Ekkor rendezték tudósok és kutatók részvételével az első tudományos konferenciát Lengyelországban a szmolenszki légikatasztrófáról. A konferencián különböző tudományágak szakértői ismertették eredményeiket a repülőgép megsemmisüléséhez vezető eseménysort és a baleset lehetséges okait illetően.

Az előadók között voltak matematikusok, mérnökök, fizikusok, valamint repülési és aerodinamikai szakértők. A konferencia helyszíni híradásai szerint a tudósok egyöntetűen úgy vélték, hogy a szerencsétlenségről szóló hivatalos beszámoló nem meggyőző. Szmolenszk világszerte felkeltette a tudományos körök érdeklődését.

A területről készült műholdfelvételek, a fényképeken látható hatalmas mennyiségű törmelék és a szétszóródás mértéke, valamint a repülőgépen keletkezett sérülések jellege alapján a tudósok arra a megalapozott következtetésre jutottak, hogy a gép belsejében keresendő a pusztítás előidézője.

A számos kutató által különböző forrásokból és különböző módszerekkel összegyűjtött bizonyítékok arra utaltak, hogy a fedélzeten egy vagy akár több robbanás is történhetett, még amikor a gép a levegőben volt.

Natalia szülei először a tudósok szájából hallottak a robbanás lehetőségéről. Az ezzel kapcsolatos elméletek nem érték őket különösebb meglepetésként, hisz észszerű magyarázatul szolgáltak a nagymérvű pusztításra. Sokkal meglepőbb volt számukra az, hogy a lengyel egészségügyi miniszter orvos létére nem volt képes átlátni a legegyszerűbb összefüggéseket sem.

– Annak ellenére, hogy a miniszter a találkozóinkon azon szörnyülködött, hogy milyen rossz állapotban vannak a holttestek, abba nem gondolt bele, hogy miért is – idézi fel Izabela Januszko.

A miniszter a nemzethez intézett beszédében a televízióban azt mondta, reméli, soha az életben nem kell többé olyasmit látnia, mint ami Moszkvában tárult a szeme elé.

– Igen, diplomás orvos, mégsem csodálkozott azon, hogy ez mégis hogy a fenébe történhetett. Az azért nem normális dolog, hogy egy lezuhanó repülőgép százezer darabra, apró szilánkokra robban szét – vélekedik Greg Januszko.

Ha egy repülőgép viszonylag alacsony magasságból, 280 kilométer per órás sebességgel egy darabban csapódik a puha, sáros talajba, akkor feltételezhetően a törzs viszonylag szabályosan törik darabokra. Ahogy egy tábla csokoládé töredezik kockákra – keresi a megfelelő hasonlatot Greg. Ez a gép azonban úgy nézett ki, mint egy játék repülő, amit egy pszichopata gyerek kalapáccsal potyolt szét – írja le a látványt.

– A konferenciákon a szakértők képeket mutattak arról, hogy hogyan kunkorodott kifelé a gép burkolata. Ezt pedig csak belülről ható erő okozhatta.

Sok más áldozat családtagjaihoz hasonlóan Greg és Izabela is évről évre eljárt a Piotr Witakowski professzor által szervezett konferenciákra. A szakértők előadásait hallgatva egyre határozottabban körvonalazódott bennük a gyanú: valami nagyon nem stimmel a baleset hivatalos vizsgálatával és a nemzet nyilvánossága felé közvetített üzenetekkel.

Nem a pilóta hibájából történt az egész. Nem történt semmiféle spontán orsófordulat.

Valami más történt. De vajon micsoda?

A szmolenszki balesettel kapcsolatos megállapításokat ismertető kutatók közül többeket kirúgtak. Amikor egyes tudósok egy kólásdoboz segítségével szemléltették a repülőgépen keletkezett károkat, az újságírók kinevették és primitívnek nevezték őket.

– A média azon gúnyolódott, hogy „előástak egy lengyel tudóst egy isten háta mögötti amerikai egyetemről, hogy nyilatkozzon” Szmolenszkről. Kíváncsi voltam, hogy Oxfordra vagy Cambridge-re, esetleg a Harvardra vagy a Yale-re gondoltak-e – meséli Greg.

Az oroszok megpróbálták lefizetni a tudósokat, hogy befogják a szájukat. Wiesław Binienda lengyel-amerikai professzor és kutató például éveken keresztül tanulmányozta a balesetet. Lengyel újságírók arról számoltak be, hogy az oroszok egymillió dolláros kutatási támogatást ajánlottak neki, hogy más témák felé forduljon.

Natalia szülei beszélgetni kezdtek más áldozatok hozzátartozóival, majd közösen próbáltak minél több információt megtudni a szerencsétlenség körülményeiről és szeretteik sorsáról. A családok neves repülésbiztonsági szakértők segítségét vették igénybe, meghallgatásokat kértek Brüsszelben az európai parlamenti képviselőktől, és felajánlották segítségüket a kutatóknak. Mivel a lengyel hatóságok nem tették a dolgukat, a családok magánnyomozásba kezdtek, és azt a saját pénzükből finanszírozták. Például összegyűjtötték az áldozatok Oroszországból visszajuttatott tárgyait, többek közt órákat, ékszereket és ruhákat, majd megvizsgáltatták őket egy robbanóanyag-szakértővel az egyik áldozat családtagjának otthonában. Tudni akarták, hogy van-e rajtuk nyoma robbanóanyagnak.

A moszkvai közvetítéssel a családokhoz visszajuttatott tárgyakon nem találtak robbanóanyagra utaló nyomokat. Greg Januszko szerint valamilyen vegyi anyaggal tisztították meg őket. Az egyik áldozat hozzátartozói azonban maguk vitték haza Oroszországból a családtagjuk kabátját.

Ezen a ruhadarabon robbanóanyag nyomaira bukkantak.

A kormányhoz hű média azonnal előállt a magyarázattal: a robbanóanyag-maradványok szerintük „az afganisztáni járatokon szolgálatot teljesítő legénység egyenruháiról” származhattak.

Greg Januszko azt meséli, a családtagok célja az volt, hogy megpróbáljanak választ találni a tudományosan megalapozott kérdésekre, olyanokra, amelyeket a lengyel hatóságok meg sem próbáltak tisztázni.

Saját erőfeszítéseik és a tudományos kutatók vizsgálatai ellenére a családok a hallgatás falába ütköztek. Az évek során megpróbáltak további válaszokat kapni a kérdéseikre a katasztrófa idején hivatalban lévő lengyel politikusoktól és hatóságoktól, több kormányhivataltól is.

Ám a felelet legjobb esetben is csupán annyi volt, hogy nehéz választ adni a kérdésre.

– Ekkor feltettük a kérdést, hogy ha most nem tudnak még válaszokkal szolgálni, akkor mikor jön el az ideje, hogy valaki felelni tudjon a kérdéseinkre. Hirtelen senkit sem lehetett elérni többé, és a megkereséseink válasz nélkül maradtak.

Ha megfelelően végzik el, a légi balesetek kivizsgálása nem hagy teret a szubjektív értelmezésnek. Egy sikeres vizsgálat során az eredmények egyértelmű igenlő vagy nemleges válaszok. Ez tudomány, fizikai törvények vizsgálata.

De amikor Szmolenszk kerül szóba, az akkori lengyel döntéshozók közül sokan dühbe gurulnak. Olyankor minden rendelkezésükre álló eszközt bevetnek, hogy bagatellizálják a történteket. Az egész diskurzust ostobának és nevetségesnek akarják beállítani – összegzi tapasztalatait Greg Januszko. Majd pedig felteszik a kérdést, hogy „nem lenne-e itt az ideje, hogy lezárjuk végre ezt az egészet?”.

– Jaj, ne, hagyjuk már Szmolenszket! A fenébe is! Mikor lesz már vége ennek az ostobaságnak? – érzékelteti Greg Januszko a politikusok hozzáállását.

A politikusok néha már azzal fenyegetőztek, hogy beperelik a gyászoló családokat. Az áldozatok hozzátartozóit azzal is megvádolták, hogy indokolatlanul beleavatkoznak a politikába azzal, ha interjúkat adnak.

– Ezek a reakciók tovább növelték a kétségeimet. Vajon mi aggasztja ennyire a döntéshozókat, és miért? – teszi fel a kérdést Greg Januszko.

Mindazokat a hozzátartozókat, akik aktívan követelték a repülőgép-szerencsétlenség nemzetközi nyilvánosságban történő megfelelő kivizsgálását, megbélyegezték. „Szmolenszk-szektának” nevezték őket, futóbolondoknak.

A sírok felnyitása

Natalia családja – több mint tíz másik áldozat hozzátartozóival együtt – évekig kérte a sírok megnyitását és az elhunytak maradványainak vizsgálatát. A tragédia után hét évvel, 2017-ben végül engedélyezték az exhumálást. A döntést Lengyelország új főügyésze hozta meg, aki a 2016-os lengyel parlamenti választásokon történt kormányváltás után új vizsgálatot indított a szmolenszki tragédia ügyében. A Jog és Igazságosság Párt került ekkor hatalomra.

Azt akarták, hogy a szmolenszki áldozatok maradványait szabályszerű vizsgálatnak vessék alá, és a nem saját sírjukba temetett elhunytak a megfelelő nyughelyre kerüljenek.

Az ügyészség igyekezett felkészíteni a családtagokat a rendkívül összetett és érzelmileg is megterhelő folyamatra. Egyes esetekben az eredetileg rossz sírba temetett elhunytak egyszerűen sírhelyet cserélhettek egy-egy másik sírba temetett áldozat holttestével. Máskor azonban hosszabb időbe telt, mire további exhumálások révén sikerült azonosítani és megtalálni a keresett elhunytat.

– Néha előfordult, hogy a kutatók felnyitották például az 1-es számú sírt, és olyan maradványokat találtak, amelyeknek nem ott lett volna a helyük, hanem a 6-os, 17-es, 28-as, 53-as sírban, és így tovább – emlékszik vissza Greg Januszko.

Arra is szükség volt, hogy kivárják, a később feltárt sírok tartalmaznak-e olyan emberi maradványokat, amelyek a már korábban azonosított áldozatokhoz köthetők.

Natalia családja is hasonló helyzetbe került.

A műveletet szakszerűen hajtották végre. A temetőben minden sír fölé külön sátrat emeltek – rendezett, jól megvilágított és megfelelően felszerelt helyszíneket alakítottak ki.

A család jelen volt, amikor Natalia sírját is felnyitották. Éjszaka került rá sor, és úgy három-négy órán át tartott. Natalia koporsóját halottaskocsival a kelet-lengyelországi Lublini Egyetem törvényszéki kutatóintézetébe szállították. A család és a koporsó egy tizennégy autóból álló konvojjal tette meg a 200 kilométeres utat. Reggel hét órára Lublinban voltak.

A vizsgálatokban részt vett egy kiváló amerikai patológus, Michael Baden professzor. Már a légi katasztrófa utáni időszakban több család is kérte, hogy őt is vonják be az eljárásba, hiszen jelentős tapasztalattal rendelkezik súlyos légi balesetek kivizsgálásában. A tragédia idején hivatalban lévő lengyel kormány azonban nem adott engedélyt arra, hogy közreműködjön az akkori vizsgálatokban.

A sírok tartalmának vizsgálata újabb lelki megrázkódtatást jelentett a gyászoló családok számára. Csak a felnyitásukkor derült ki, hat évvel azután, hogy Oroszország a katasztrófát követő évben utólag juttatott el testrészeket Lengyelországba, hogy a 2011-ben hivatalban lévő lengyel katonai főügyész nem ellenőrizte az orosz fél által megadott azonosító adatokat. Úgy fogadta el az orosz hatóságok által szolgáltatott információkat, ahogy voltak, anélkül, hogy DNS-teszteket vagy egyéb vizsgálatokat végzett volna a kapott emberi maradványokon.

A hatóságok a testrészeket anélkül küldték tovább temetésre, hogy előzetesen megvizsgálták volna őket – egyes esetekben ráadásul nem is a megfelelő családokhoz kerültek. A sírok felnyitásakor kiderült például, hogy egy olyan koporsóban, amelybe a lengyel katonai ügyész utasításának megfelelően egy Oroszországból visszajuttatott női lábat helyeztek el utólag, egy másik személy törzse és két lába volt. Azok viszont egy férfihoz tartoztak.

– Tehát éveken át három láb volt abban a sírban: egy női végtag és egy férfi két lába. A női láb Nataliáé volt… – mondja Greg.

A sírok felnyitása más szabálytalanságokat is feltárt. Azok, akik Moszkvában a holttestek elhelyezésével foglalkoztak, olyan dolgokat is tettek a koporsókba, amelyek nem tartoztak az elhunytakhoz: limlomokat, más testek darabjait, sőt, néhány koporsóba szemét is került. Az egyik áldozatra ráürítették egy kuka tartalmát.

Natalia koporsójában három pár cipő volt, illetve valakinek a lábfeje, keze és más efféle – mesélik a szülők. Greg Januszko nem kételkedik abban, hogy 2010 áprilisában Moszkvában valódi, hivatásukat tisztességgel végző orvosok is részt vettek a munkában – olyanok, akik a hippokratészi eskü szellemében cselekedtek, és jóravaló emberként lelkiismeretesen látták el feladataikat. Ám később az is kiderült, hogy az orosz hírszerzés emberei egyes elhunytakat szándékosan megcsonkítottak Moszkvában. Greg Januszko szerint a sírok felnyitásakor derült ki, hogy több elhunyt arcát eltávolították.

– Erről olyan családtagok számoltak be, akik eredetileg Moszkvában azonosították hozzátartozójukat – mondja Greg. – Az arcot azonban az azonosítás után lemetszették.

Januszko úgy véli, hogy a lengyel orvosoknak természetesen a baleset után azonnal meg kellett volna vizsgálniuk a maradványokat, ahogyan azt a miniszterek annak idején megígérték.

– Hazugság volt – állapítja meg Izabela Januszko.

Az áldozatok közül Natalia maradványai álltak a leghosszabb ideig a hűtőkamrában, a többi sír felnyitására várakozva. Végül három hónap elteltével vált lehetővé, hogy a család Natalia maradványait megtalálja a többi sírban.

– Emlékszem a pontos dátumokra. Nataliát márciusban, a feleségem névnapján exhumálták, és júniusban, az én születésnapomon temettük újra. Nagyon hosszú ideig tartott – idézi fel Greg Januszko.

A patológusok közölték a családdal, hogy Natalia holtestének mintegy 80 százalékát sikerült megtalálni. A család szemszögéből nézve a helyzet így is jobb volt, mint korábban, amikor a maradványok egy része az oroszországi Szmolenszk repülőterén volt a földben, egy része egy moszkvai hűtőkamrában, néhány testrész más emberek sírjaiban, a maradék pedig ki tudja, hol. A család arra törekedett, hogy Natalia maradványaiból minél több kerülhessen egy helyre, a saját sírjába.

Mielőtt újratemették volna, az apja megkérdezte az illetékesektől, hogy kaphatnának-e egy új egyenruhát a lányuk számára a lengyel hadseregtől.

– Natalia karácsony előtt Afganisztánba vagy Irakba repült egy meglepetésszerű látogatás alkalmával, amikor az elnök a kiküldött csapatokkal találkozott. Ekkor trópusi egyenruhát viselt – meséli az apa.

Amikor Nataliát végső nyughelyére helyezték a Powązki temetőben, a családja ezt a trópusi egyenruhát tehette összehajtogatva a koporsójába.

A média

Natalia családja a kezdetektől fogva figyelt a média híradásaira. Rövid időn belül megosztóvá vált a helyzet, és a párbeszéd egyre feszültebb, mérgezőbb lett. A közreadott tudósításokban gyakran igazságtalanul és egyoldalúan ábrázolták a szmolenszki áldozatokat és családtagjaikat.

Alig néhány nappal a baleset után már megjelentek olyan lejárató anyagok is, amelyekben a hozzátartozókat pénzéhes érdekhajhászokként ábrázolták.

Az újságírók nyilvánosságra hozták a családoknak kifizetett kártérítések részleteit, az összegeket egymással hasonlították össze, és gyakran éles kritikával illették az érintetteket. Egyes hozzátartozókat, például Lech Kaczyński elnök lányát, a „túl magas” kártérítési összeg miatt kritizálták. A média beszámolói szerint a szmolenszki özvegyek a kártérítési pénzből fényűző nyaralásokra utaztak egzotikus országokba.

– Ravasz húzás volt. Az volt a cél, hogy az együttérzést irigységgé változtassák, és az áldozatok rokonait kapzsinak tüntessék fel – mondja Natalia édesapja.

Ezek a beszámolók és megszólalások sok lengyelt az érintett családok ellen fordítottak.

– Igazán ízléstelen volt. Az újságírók minden trükköt bevetettek, hogy szégyent és bűntudatot ébresszenek bennünk – emlékszik vissza Greg Januszko.

A szmolenszki áldozatok családtagjainak, különösen a gyermekeknek a védelmére létrehozták az Április 10. Alapítványt, amely kezdetben nagy összegeket kapott a kormánytól, lengyel állami vállalatoktól és magáncégektől. Aztán az alapítvány nevét egyszer csak megváltoztatták, és közölték, hogy attól kezdve másoknak nyújt anyagi támogatást.

Donald Tusk, az akkori miniszterelnök is szította az ellenséges indulatokat. Azt nyilatkozta például a nyilvánosság előtt, hogy „tudom, egyes családok hevesen érdeklődnek az állam folyósította kártérítés iránt, ezért megnyugtatnám őket, hogy türelem, gondunk lesz rá”.

A sajtóorgánumok többsége a miniszterelnök pártját, a Polgári Platformot és annak képviselőit támogató hangon szólalt meg, gyakran azok szócsöveként működve. A televízióban még az a kérdés is felmerült, hogy a Jog és Igazságosság Pártot képviselő Lech Kaczyński elnök méltó-e arra, hogy Krakkóban, a waweli székesegyházban, a királyok, nemzeti nagyságok között temessék el.

A kifizetett kártérítés sok család számára segítséget jelentett a szmolenszki tragédiával járó nehézségek enyhítésében. Natalia hozzátartozói is az összeg jelentős részét orvosi kezelésekre fordította. A Januszko család – sok más érintetthez hasonlóan – komoly egészségügyi problémákkal szembesült a tragédia következtében.

– Az orvosok szerint ez a stresszre adott reakció. A feleségem és én is rákos lettem – meséli Greg Januszko, aki 2024 tavaszán is átfogó rákkezelésen vett részt.

Néhány lengyel újságíró folytatta a balesettel kapcsolatos kutatást, és a tények nyilvánosságra hozatalát. Őket is igyekeztek befeketíteni. Az elnöki repülőgép lezuhanásában való orosz részvétel után nyomozó újságírókat összeesküvéselmélet-hívőknek, üldözési mániásoknak és bajkeverőknek minősítették. Munkájuk megítélését átpolitizálták, és a Jog és Igazságosság Párt propagandistáinak bélyegezték őket.

Röviddel a repülőgép-szerencsétlenség után az akkor ellenzékben lévő Jog és Igazságosság Párt azzal vádolta meg Oroszországot, hogy köze volt a gép lezuhanásához. A párt egyik prominens képviselője, Antoni Macierewicz ellenzéki vizsgálatot kezdeményezett a baleset ügyében a lengyel parlamentben.

Ám a szmolenszki áldozatok családjai sem mindenben értenek egyet a szerencsétlenség okaival kapcsolatban, illetve a tragédia utóéletét és a lengyelországi vizsgálatokat illetően. Néhány áldozat családja maga is összeesküvés-elméletnek tartja az orosz érintettségre vonatkozó felvetéseket.

– A sárdobálás épp azért hatásos, mert egy része megragad az emberek emlékezetében – véli Greg Januszko, akinek családját szintén az összeesküvés-elméletek híveiként bélyegezték meg.

– Pedig igazán semmit sem szeretnénk jobban, mint megtudni az igazságot. Mindenkinek, aki szerint Oroszország szerepvállalása puszta spekuláció, látnia kellene a bizonyítékokat – mondja Greg Januszko.

A lengyel fősodratú sajtó munkatársai vonakodtak interjút készíteni Natalia családjával. A megosztott lengyel médiatér egy kisebb része, az úgynevezett patrióta vagy jobboldali sajtó azonban az ő szemszögükből vizsgálta a történteket.

– A mainstream média fő üzenete az, hogy Oroszország szakszerű vizsgálati jelentést készített a balesetről, Lengyelország pedig kidolgozta a sajátját, azaz a baleset okait alaposan kivizsgálták és az ügyet lezárták – foglalja össze keserűen Greg Januszko.

A családok jogos vágyát, hogy megtudják az igazságot hozzátartozóik sorsáról, olyan nyilvános megszólalásokkal korlátozzák, amelyek szerint „a családokat békén kellene hagyni”.

Greg Januszko úgy véli, az elhunytak hozzátartozói arra emlékeztetik a lengyel hatóságokat, hogy nem végezték el a feladatukat. A lengyel politikusok többnyire csupán a katasztrófa évfordulóján tartott megemlékezésen, április 10-én foglalkoznak az esettel és az áldozatok családjaival.

Ezen a napon a családok meghívást kapnak a varsói Piłsudski téren, a szmolenszki katasztrófa emlékművénél rendezett eseményre a sajtófotók kedvéért.

A lengyel vezetők és Oroszország

Natalia családja tehetetlenül szemlélte, ahogy a lengyel vezetés egymást követő hibás döntései akadályozták a légi katasztrófa kivizsgálását. A lengyel kormány például nem nyújtott be hivatalos kérelmet Oroszország felé, hogy a baleset helyszínét szuverén extraterritoriális területté nyilvánítsák Lengyelország számára. Ehelyett a lengyel vezetés átengedte a kivizsgálás jogát az orosz Nemzetközi Légi Közlekedési Bizottságnak.

Egy találkozón Tusk miniszterelnök azt mondta az áldozatok családjainak, hogy a balesetet követő összes döntés az ő vállán nyugszik, és hogy teljes felelősséget vállal értük, ám valójában ezek ügyében senki sem vállalt felelősséget.

A miniszterelnök egyik döntése az volt, hogy Lengyelország a szmolenszki tragédia esetében a nemzetközi polgári repülésről szóló chicagói egyezményt alkalmazta, nem pedig a katonai repüléseket szabályozó, Lengyelország és Oroszország között 1993-ban aláírt kétoldalú megállapodást. Ez az egyezmény azért volt különösen fontos az orosz fél számára a kilencvenes évek elején, mert a Szovjetunió akkoriban légi úton szállította el hadfelszerelésének egy részét Kelet-Németországból. Attól tartottak, hogy a kivonulás során légi balesetek történhetnek, és a kétoldalú megállapodás egy ilyen esetben méltányosabb vizsgálati eljárást biztosított volna számukra.

– Tusk nem tudta megmagyarázni, hogy miért döntött így – mondja Greg Januszko.

Natalia családja megbocsáthatatlannak tartja a Tusk miniszterelnök kormánya által elkövetett hibákat. Miközben Oroszország mindent megtett, hogy akadályozza a légi baleset korrekt kivizsgálását, és méltatlan módon kezelte az áldozatok földi maradványait, a döntéshozók dicsérettel illették Oroszországot a jó együttműködésért.

– Emellett egy olyan verziót adtak elő az eseményekről a nyilvánosság előtt, amely nem áll meg a lábán – véli Greg Januszko, akit nem hagy nyugodni az a gondolat, hogy vajon nem zsaroltak-e meg néhány kulcsfontosságú lengyel döntéshozót 2010-ben, vagy nem kényszerítették-e őket az oroszokkal való együttműködésre.

Januszko szeretné azt hinni, hogy a lengyel döntéshozók csupán naivitásból és hozzá nem értésből hoztak hibás döntéseket – nem pedig azért, mert tudatosan együttműködtek volna Oroszországgal egy súlyosabb, veszélyesebb értelemben. Végső soron a szmolenszki katasztrófa hátterében az orosz biztonsági apparátus befolyása sejlik fel – márpedig Oroszországban nem húzódik éles határ a titkosszolgálatok, a politikai vezetés és az üzleti érdekcsoportok között. Ez az, amit az európai politikai körök gyakran nem értenek – mondja beszélgetőtársam.

Greg Januszko szerint Tusk pártja azt az illúziót táplálhatta, hogy az európai és nemzetközi fősodorhoz tartozik, amely Oroszországot kereskedelmi kapcsolatok révén próbálja civilizálni és a demokratizálódás útjára terelni. A lengyel kormány mindeközben igyekezett normalizálni a viszonyt Moszkvával, és javítani a két ország közötti kapcsolatokat.

– Csakhogy akik ezt megpróbálták, azok maguk is az oroszokhoz hasonlókká váltak – mondja Greg.

Szmolenszkkel Oroszország fenyegető figyelmeztetést küldött Lengyelországnak, méghozzá oly módon, hogy látható legyen a kezük nyoma.

– Természetesen nem került sor hivatalos beismerésre, mindez mégis szembetűnően durva módja annak, hogy azt közöljék: gondoljatok bele, ez veletek is megtörténhet! – figyelmeztet a gyászoló apa.

A lengyel társadalomban még mindig vannak olyan erők, amelyek úgy vélik, hogy Lengyelországnak valamiképpen mindkét fél számára kielégítő módon ki kell egyeznie Oroszországgal. Ezen erők szerint Lengyelországnak semmilyen körülmények között nem szabad „oroszfóbiásnak” mutatkoznia.

– Akárhogy is áll a helyzet, ezeknek az embereknek soha többé nem szabad megengedni, hogy az ország ügyeit irányítsák. Veszélyesek. Az unokáink számára nem biztonságos egy olyan országban élni, amelynek ilyen vezetői vannak – vonja le a következtetést Januszko.

2023 decemberében egyébként ismét Donald Tusk lett Lengyelország miniszterelnöke.

Bírósági ügyek

– Jessikka, gyere csak, mutatni akarok neked valamit! – szólít meg Natalia édesanyja, Izabela, amikor interjúkészítésre érkezem hozzájuk varsói otthonukba.

Egy nagy kartondoboznyi iratot tesz elém: orosz és lengyel nyelvű, hivatalosnak tűnő papírokat.

– Ezek mind oroszországi és lengyelországi bíróságoktól és jogi intézményektől származnak – mondja Izabela.

Amíg a Jog és Igazságosság Párt volt hatalmon, a lengyel ügyészség több, Szmolenszkkel kapcsolatos ügyben is eljárást indított. Bíróság tárgyalta például annak az ügyét, hogy törvénytelen volt-e a tragédia idején hivatalban lévő lengyel katonai ügyész azon döntése, hogy nem végeznek boncolásokat. Az ügyész azzal védekezett, hogy a holttesteket már Moszkvában megvizsgálták, és az áldozatok családjai sürgették a holttestek mielőbbi eltemetését. Izabela és Greg szükség esetén a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága előtt szeretné bepanaszolni a lengyel államot a tragikus kimenetelű szmolenszki repülőút megszervezése körüli hiányosságok, illetve a katasztrófa kivizsgálása során elkövetett mulasztások és visszaélések miatt.

A család számára sokat jelentett, hogy 2019 nyarán ítélet született Tusk miniszterelnök kabinetfőnökét, Tomasz Arabskit érintően: Arabskit bűnösnek találták a tragédiával végződő repülőút megszervezése során elkövetett szakmai mulasztás ügyében. Arabski maga is beismerte a bíróság előtt, hogy nem volt tisztában a hivatalos előírásokkal.

A bíróság Arabskit találta felelősnek abban, hogy az elnöki repülőútra Varsóból Szmolenszkbe egyáltalán sor kerülhetett, annak ellenére, hogy a nyugat-oroszországi kisvárosban található aprócska, hivatalosan lezárt Szevernij repülőtér nem volt felkészülve egy ilyen jelentős járat fogadására.

Az ítélet szimbolikus jelentőségű volt Natalia családja számára. A volt kabinetfőnök annyit tudott felhozni saját védelmében, hogy az áldozatok hozzátartozói bosszút akarnak állni rajta.

– Ez nevetséges védekezés volt a részéről. Arabskit ugyan elmarasztalták, de még azt a lehetőséget sem zárták el előle, hogy a jövőben ismét állami tisztséget töltsön be, pedig ennek kizárása magától értetődő lett volna – háborog Izabela.

Lengyelországban ez jogilag lehetséges lenne.

Natalia szülei azt is szeretnék, ha lehetőségük lenne Hágában, a háborús bűnöket vizsgáló törvényszéken kérdéseket feltenni az orosz döntéshozóknak: például arról, hogy megkaphatják-e a lezuhant repülőgép feketedobozainak felvételeit, valamint minden más olyan információt, amelyet az oroszok mindmáig visszatartanak.

Azt is elmondták, hogy mennyire kimerítette őket az évek óta tartó mindennapos küzdelem. Belefáradtak, mégsem tudnak megnyugodni – elborzasztja őket a gondolat, hogy az igazság feltárása nélkül kellene továbbadniuk ezt a történetet a következő nemzedéknek.

– Szeretnénk, ha ezt a dolgot tisztáznák, lezárnák és a felelősöket, legalább szimbolikusan, megneveznék. De úgy tűnik, hogy ez az örökkévalóságig húzódik-nyúzódik – teszik hozzá.

Ugyanakkor Izabela elismeri, hogy történtek lépések a helyes irányba az eltelt évek során. A sírok felnyitása volt az egyik ilyen mozzanat.

– Azért is volt fontos lépés, mert nem akartuk, hogy a lányunk koporsója szeméttárolóvá váljon. Sok más család is így érez – mondja Greg Januszko.

A hozzátartozók számára különösen nagy jelentőséggel bírt, hogy az elhunytak földi maradványait szabályszerűen és méltósággal kezeljék – hiszen az emberi civilizáció kezdetei óta a halottakat tisztelettel és kegyelettel helyezik végső nyugalomra.

– Azt szerettük volna, hogy tiszta egyenruha kerüljön a lányunk sírjába, hogy a szemét eltűnjön belőle, illetve hogy az utolsó csontdarabka is megtalálja a helyét, méghozzá a neki szánt, méltó sírba kerüljön.

A tragédia idején hivatalban lévő döntéshozók egyike sem fejezte ki sajnálatát a történtek miatt. Natalia családjától senki sem kért bocsánatot.

Soha senki nem ismerte el, hogy az oroszok becsapták őket, vagy hogy ők maguk hibáztak. A Januszko családot az zavarja, hogy Lengyelországban senki sem vállalta a felelősséget a történtekért.

– Mi megbíztunk bennük, ők pedig ezt tették…

Az áldozatok családjainak képviselete helyett a lengyel döntéshozók kezeskedtek az orosz fél tetteiért, amikor azt állították, hogy a koporsókat és a holttestek maradványait megfelelő módon kezelték. Egy pap még arról is biztosította a hozzátartozókat, hogy jelen volt a koporsók lezárásánál, és azt hazudta, hogy minden rendben volt.

– A pap azt mondta, tanúja volt annak, hogy az áldozatok holttestét kegyelettel kezelték, és a koporsókba rózsafüzéreket helyeztek. Ez szemenszedett hazugság volt.

A történtek jelentőségét is lebecsülték. A tragédia évében, karácsony körül Greg meghívást kapott egy, a lengyel fegyveres erők parancsnoka által rendezett fogadásra. Furcsa volt a hangulat, mert az akkori varsói orosz nagykövet is meghívást kapott ugyanarra a rendezvényre.

– A fegyveres erők parancsnoka beszédet tartott, amelyben elmondta, hogy a lengyel hadsereg jó évet zárt 2010-ben, eltekintve a kellemetlen szmolenszki incidenstől – emlékszik vissza Januszko.

A legutóbbi, 2022-es újbóli vizsgálat, amelyet Antoni Macierewicz volt lengyel védelmi miniszter vezetett, arra a következtetésre jutott, hogy a szmolenszki légi katasztrófa Lengyelország ellen elkövetett jogsértő zavarkeltés volt az orosz fél részéről. Lengyelország azonban semmilyen módon nem reagált a zavarkeltő beavatkozásra, annak ellenére – mint Greg Januszko rámutat –, hogy a nemzetközi jog világosan meghatározza a hadviselés kereteit.

I need you like a heart needs a beat

Bár az érintett családok egy része az évek során ellátogatott Szmolenszkbe, Natalia szülei mindeddig távol maradtak. Nem akartak odamenni – zavarja őket a gondolat, hogy a helyszín feltételezhetően bűncselekmény színtere, és szinte bizonyos, hogy még mindig találhatók a területen az áldozatoktól származó emberi maradványok.

– El sem tudtam képzelni, hogy odamenjek – mondja Greg. Az újbóli vizsgálat során kiderült, hogy a baleset idején Natalia valószínűleg a gép utasterében lévő bal oldali ajtónál ült, ott, ahol a feltételezések szerint az egyik robbanás történt.

A vizsgálat szerint az ajtó olyan erővel lökődött kifelé, hogy egy méter mélyen a talajba fúródott. Csak az ajtó felső része állt ki a földből.

– Képtelenség, hogy egy ajtó minden ok nélkül kiszakadjon a helyéből, többször megpördüljön, és ilyen mélyen a földbe fúródjon, bármilyen puha is a talaj – szögezi le Greg.

Natalia halála után a szülők túlzásba vitték az aggódást a kisebbik lányuk iránt, olyannyira, hogy az talán már ártalmas volt számára – ám máig nem tudják, hogyan reagálhattak volna másként egy ilyen veszteség után.

– A gyermeked elvesztését gyászolni teljesen természetellenes. Egyszerűen lehetetlen felfogni vagy észszerű magyarázatot adni rá.

Natalia édesanyja évekig járt terápiára.

– Megértettük, hogy a gyász egy folyamat, amit végig kell járni. Ha nem indulsz el ezen az úton, akkor a folyamatot csak későbbre halasztod.

Izabela Januszko most már tudja, hogyan nyújtson vigaszt, és milyen tanácsokat adjon másoknak, akik hasonló dolgokon mennek keresztül. Az ő vállán bátran kisírhatják magukat. Gregnek pedig eltökélt szándéka mindent elkövetni annak érdekében, hogy a történtek ne merüljenek feledésbe.

Közvetlenül a tragédia után egy ismeretlen személy – akit Natalia családja nem ismert – lengyel nyelvű, megható videót töltött fel a YouTube-ra a lány emlékére. A felvétel elején Natalia születésének és halálának dátuma jelenik meg, majd fekete-fehér képek sora pereg: a tengerparton mosolyog, nevet, bolondozik, utazás közben látjuk – fiatalon, szabadon, boldogan, szépen.

A háttérben a Timbaland-féle Apologize szól.

I’d take another chance, take a fall

Take a shot for you

And I need you like a heart needs a beat

But it’s nothing new, yeah yeah

It’s too late to apologize, it’s too late

A videó több mint 3,4 millió megtekintésnél jár.

Megkérdezem a szülőket, hogy mit szeretnének közölni a szélesebb nyilvánossággal Natalia életéről, örökségéről. Greg Januszko emlékeztet arra, hogy a lánya nagyon fiatal volt, még előtte állt az élet.

– Nataliának voltak álmai, amelyek közül néhány rövid távra szólt. Örült annak is, hogy egy héten belül kétszer is az oroszországi Szmolenszkbe repülhetett, mert ez magas külföldi napidíjat jelentett számára – mondta.

A következő hétfőn Natalia hivatalos útra Washingtonba repült volna, és pénzt tett félre, hogy szétnézhessen, vásárolgathasson. A bevásárlólista készen állt.

– Nataliának hétköznapi álmai voltak, olyanok, amilyeneket egy huszonkét éves lányról feltételezhet az ember. Nem olyan volt, mint a lengyel elnök vagy a repülőn utazó többi vezető politikus, akik a pályájuk csúcsán voltak már.

Greg meghatódott, amikor az egyik szmolenszki özvegy azt nyilatkozta: sok, a társadalom számára fontos ember halt meg a balesetben, de olyanokat is elvesztettünk, akikre sokféle más, fontos szerep várt volna az életben: megtanítani a gyermekeiket biciklizni, együtt lenni a családjukkal.

– Ez Nataliára és az elnökre egyaránt vonatkozik. Minden egyéb szerepe mellett az elnök nagyapa is volt. Natalia élete pedig kegyetlenül fiatalon szakadt félbe.

Greg Januszko szerint a családjaiknak sokkal, de sokkal fájdalmasabban fognak hiányozni a szmolenszki áldozatok, mint a hazának. Úgy gondolja, hogy amikor a fiatalok közül sokan megnézik Natalia emlékvideóját a YouTube-on, valószínűleg borzalmasnak találják a történteket, de aligha látják az összefüggést Natalia halála és a putyini Oroszország jelentette fenyegetés között.

Natalia családja a mai napig kapcsolatban áll a lengyel hadsereggel és különösen a gyászhír egyik átadójával. Greg szerint az ő családjuk bizonyos értelemben szerencsés volt a szerencsétlenségben: mivel Natalia a lengyel fegyveres erőknél szolgált, róluk úgy gondoskodnak azóta is, ahogyan az csak a hadseregnél szokás.

Az emberek gyakran teszik fel a kérdést, hogy Greg és Izabela nem félnek-e. A válaszuk erre mindig nemleges, hisz a legrosszabb már megtörtént 2010. április 10-én.

– Ez egy abszurd kérdés. Mi lehet ennél rosszabb, amitől félnünk kellene?

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Grim Jolán

ISBN 978 963 13 7123 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jet Brains Mono – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Open Sans – SIL Open Font License