Richard Osman: The Thursday Murder Club

Copyright © Richard Osman, 2020

Hungarian translation © Orosz Anna, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Osman: The Thursday Murder Club

Viking, an imprint of Penguin Books, London, 2020

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978-963-419-924-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-925-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Penguin Random House

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Tegyi Timea

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: krimi

Szeretettel anyámnak,
„az utolsó Brendának, aki még él”.

Gyilkolni könnyű. A neheze általában az, mikor ki kell találnunk, hova rejtsük a holttestet. Így szokott lebukni az ember.

Igaz, nekem szerencsére sikerült megtalálnom a megfelelő rejtekhelyet. Ami valóban tökéletesnek bizonyult.

Időről időre visszatérek, csak hogy megbizonyosodjak arról, hogy senki sem bolygatta a helyet. Mindig érintetlen, és gondolom, ez így is marad.

Néha elszívok egy cigarettát. Tudom, hogy nem kéne, de ez az egyetlen bűnöm.

ELSŐ RÉSZ

Ismerj meg új embereket,
és próbálj ki új dolgokat!

1.

Joyce

Mi lenne, ha Elizabethtel kezdenénk? És majd meglátjuk, hova jutunk.

Nyilván tudtam, hogy kicsoda. Itt mindenki ismeri Elizabethet. Övé az egyik háromszobás lakás Larkin Courtban. Ott a sarkon, amelyiknek fával burkolt terasza van. Ja, és az egyik kvízjátékban egy csapatba kerültem Stephennel, aki több okból kifolyólag Elizabeth harmadik férje.

Egyszer ebéd közben – ez két-három hónapja történt, és egészen biztosan egy hétfői napon, mivel aznap pásztorpite volt – Elizabeth odajött hozzám, és azt mondta, hogy látja ugyan, hogy eszem, de ha nem zavar, kérdezne tőlem valamit a szúrt sebekről.

Azt feleltem, dehogy zavar, kérdezzen csak nyugodtan, vagy valami ilyesmit. Jobb, ha előre leszögezem, hogy nem fogok mindenre pontosan emlékezni. Elizabeth ekkor előhúzott egy barna borítékot, amelyben néhány gépelt papírlap és a széléből ítélve pár régi fénykép lapult. Egyből a lényegre tért.

Arra kért, képzeljem el, hogy leszúrtak egy lányt. Megkérdeztem tőle, hogy milyen késsel szúrták le, Elizabeth pedig azt válaszolta, hogy feltehetően egy rendes konyhakéssel. Mint amit a John Lewisban árulnak. Ezt nem mondta, csak én ilyen kést képzeltem magam elé. Elizabeth azzal folytatta, hogy képzeljem el, hogy ezt a lányt három-négy szúrással mellkason szúrták, alig valamivel a szegycsontja alatt. Ki-be, ki-be, durván, de anélkül, hogy a szúrás artériát ért volna. Elizabeth viszonylag halkan beszélt, elvégre mégiscsak az étkezőben voltunk, mindenki az ebédjét fogyasztotta körülöttünk, és Elizabeth tudja, hol a határ.

Na szóval, magam elé képzeltem a szúrt sebeket, Elizabeth pedig megkérdezte tőlem, mennyi időbe telik, mire elvérzik a lány.

Ja igen, azt hiszem, említenem kellett volna, hogy éveken keresztül ápolóként dolgoztam, különben fogalmuk se lenne arról, hogy minek kérdezget engem ilyesmiről Elizabeth. Valahonnan tudnia kellett, mivel Elizabeth mindent tud. A lényeg, hogy ezért kérdezett tőlem ilyeneket. Most biztos azon gondolkodnak, mi a frászra akarok kilyukadni. Esküszöm, bele fogok jönni az írásba.

Emlékszem, hogy megtöröltem a számat, mielőtt válaszoltam volna, ahogy a tévében szokták. Próbálják ki, okosabbnak fognak tűnni tőle. Megkérdeztem, hány kiló volt a lány.

Elizabeth kikereste az információt a mappájából, végigfuttatta az ujjbegyét a sorokon, és felolvasta, hogy a lány negyvenhat kiló volt. Ezen a ponton mindketten elakadtunk, mert egyikünk se volt biztos benne, hogy pontosan mennyi is negyvenhat kiló stone-ban számolva. Fejben nagyjából huszonháromra saccoltam. Kettő az egyhez – ebből indultam ki. De amint eszembe jutott, elfogott a gyanú, hogy valószínűleg összekevertem a centiméterrel meg a hüvelykkel.

Elizabeth tudtomra adta, hogy a lány egészen biztosan nem huszonhárom, mivel volt egy képe a holttestéről a mappában. Rábökött a dossziéra, majd hátrafordult a többiek felé, és fennhangon ezt mondta: „Volna szíves valaki megkérdezni Bernardtól, mennyi is pontosan negyvenhat kiló?”

Bernard mindig egyedül ül az egyik kisebb asztalnál, a lehető legközelebb a teraszhoz. Ez a nyolcas asztal. Ez mondjuk lényegtelen, de azért mesélek egy kicsit Bernardról.

Bernard Cottle nagyon kedves volt hozzám, amikor Coopers Chase-be költöztem. Hozott nekem egy klematiszdugványt, és elmagyarázta a szelektív hulladékgyűjtés rendjét. Itt négy különböző színű kuka van. El tudják képzelni? Bernardnak köszönhetően már tudom, hogy a zöld az üvegeknek van, a kék a kartonnak meg a papírnak. Ami pedig a pirosat meg a feketét illeti, nos, pusztán találgatni tudok, akárcsak maguk. Amikor körbejártam Coopers Chase-t, mindenféle szemetet láttam bennük. Egyszer valaki egy faxgépet rakott az egyikbe.

Bernard tanított az egyetemen, valamelyik természettudományos tanszéken, és a világ minden táján dolgozott, Dubajban is, még azelőtt, hogy bárki hallott volna Dubajról. Nem hazudtolta meg magát, öltönyben és nyakkendőben ebédelt, de azért a Daily Expresst olvasta. Mary a Ruskin Courtról a szomszédos asztalnál ült, magára vonta Bernard figyelmét, és megkérdezte tőle, hogy hány stone-nak felel meg negyvenhat kiló, ha átszámítjuk.

Bernard bólintott, majd odakiáltotta Elizabethnek:

– Hét egész háromtized, meg még egy kicsi.

Szóval Bernard ilyen.

Elizabeth megköszönte neki, azt mondta, stimmel, Bernard pedig folytatta a keresztrejtvényfejtést. Később utánanéztem a hüvelyknek és a centiméternek, és ebben legalább nem tévedtem.

Elizabeth visszatért az eredeti kérdéséhez: Mennyi ideig tartott, amíg a lány, akit leszúrtak a konyhakéssel, elvérzett? Úgy saccoltam, hogy nagyjából háromnegyed óráig, ha egyedül volt.

– Úgy van, Joyce – mondta Elizabeth, majd egy újabb kérdéssel folytatta. – Mi van, ha valaki ellátta a lány sebeit? Nem orvos, hanem bárki, aki össze tud varrni egy sebet. Például olyasvalaki, aki a seregben szolgált.

Rengeteg szúrt sebet láttam életem során. A munkám nem csak kibicsaklott bokákból állt. Ezért egyből rávágtam, hogy ez esetben nem halt volna meg. Tényleg nem. Ez nem azt jelenti, hogy csupa móka és kacagás lett volna számára a dolog, de könnyen össze lehetett volna varrni.

Elizabeth mindvégig bólogatott, majd közölte velem, hogy pontosan ugyanezt mondta ő is Ibrahimnak, akit ekkor még nem ismertem. Mint mondtam, mindez pár hónappal ezelőtt történt.

Elizabeth szerint egyáltalán nem volt tiszta ügy, és szerinte a barátja végzett a lánnyal. Tisztában vagyok vele, hogy ez most is gyakran megtörténik. Sokat olvasni róla.

Mielőtt ideköltöztem, talán meglepőnek találtam volna ezt a beszélgetést, de ha az ember megismeri azokat, akik itt laknak, rájön, hogy errefelé ez teljesen megszokott. Múlt héten összeismerkedtem a mentás-csokis kekszes fagyi feltalálójával, legalábbis ezt mondta nekem a fickó. Nem igazán tudom a módját, hogyan járhatnék utána annak, hogy valóban igazat mondott-e.

Örültem, hogy a magam szerény módján segíthettem Elizabethnek, ezért úgy döntöttem, cserébe én is kérek tőle valamit. Megkérdeztem, vethetnék-e egy pillantást a holttestre. Csupán szakmai kíváncsiságból.

Elizabeth arca felragyogott, éppen úgy, ahogy az itt lakóké szokott, ha valaki kíváncsi az unokájuk diplomaosztóján készült képekre. Kihúzott egy A4-es méretű fénymásolatot a dossziéból, majd arccal lefelé elém csúsztatta, azzal, hogy nyugodtan tartsam meg, több másolatuk is van belőle.

Megköszöntem neki, mire azt felelte, hogy igazán nincs mit, aztán hozzátette, hogy megengednék-e neki egy utolsó kérdést.

Azt mondtam, természetesen.

Elizabeth ekkor azt kérdezte tőlem:

– Ráérsz csütörtökönként?

Ha hiszik, ha nem, ekkor hallottam először a csütörtöki klubról.

2.

Donna De Freitas közrendőr szeretné, ha lenne fegyvere. Sorozatgyilkosokat szeretne kergetni elhagyatott raktárépületekben, és tenni a dolgát, ügyet sem vetve a vállába fúródott golyóra. Talán rákapna a whiskyre, és viszonyt folytatna a társával.

Ehhez képest Donna huszonhat évesen most épp arra készül, hogy négy ismeretlen nyugdíjas társaságában költse el az ebédjét dél előtt tizenöt perccel, így hát jól tudja, hogy még hosszú út áll előtte a lőtt sebig. Ráadásul kénytelen bevallani, hogy igencsak élvezte az elmúlt egy órát.

Donna nem először tartja meg a Gyakorlati tanácsok otthonunk biztonságáért című előadást. Ma is a szokásos, idősebbekből álló közönség gyűlt össze, térdüket takaróval melengetve majszolják az ingyenkekszet, a hátsó sorokban pedig még el is bóbiskolnak páran. Donna minden alkalommal ugyanazokat a tanácsokat adja. A legeslegfontosabb, hogy szereltessünk zárat az ablakainkra, ellenőrizzük a személyi igazolványokat, és soha ne adjunk ki személyes adatokat ismeretlen telefonálóknak. Donnának mindenekelőtt megbízhatóságot kell sugároznia ebben a rémisztő világban. Tisztában van ezzel, és mivel így az irodából is leléphet, és a papírmunkával se kell bajlódnia, többnyire önként jelentkezik előadónak. A fairhaveni rendőrőrs álmosabb hely, mint amihez Donna szokott.

Kiderült, hogy ma a Coopers Chase nevű nyugdíjasfaluba kell mennie. A hely ártalmatlannak tűnik. Gondosan ápolt, gyönyörű táj, béke és nyugalom, ráadásul odafelé menet kiválaszt egy jó kis éttermet, ahol majd megebédelhet, miután végzett. A sorozatgyilkosok motorcsónakon való üldözése egyelőre még várat magára.

– Biztonság – kezd bele Donna, noha valójában az jár a fejében, hogy csináltasson-e magának tetoválást. Mondjuk egy delfint a derekára? Vagy az túl elcsépelt? És vajon fájna? Valószínűleg… de mégiscsak rendőr, nem igaz? – Mit jut eszünkbe arról, hogy biztonság? Nos, ha jól sejtem, ez a szó mindenkinek mást…

Egy kéz emelkedik a magasba az első sorból. Ami fura, mert általában nem ez történik. Egy makulátlanul öltözött, nyolcvanas éveiben járó nő szeretne közölni valamit.

– Kedvesem, úgy vélem, mi itt mind abban reménykedtünk, hogy nem ablakzárakról lesz szó. – Az idős hölgy körbepillant, a közönségből többen helyeslően pusmognak.

Egy járókerettel körbezárt úriember következik a második sorból.

– És a személyiket is hagyjuk, ha lehet. Értjük a dolog lényegét. Mindig kérdezzük meg: maga tényleg a Gázművektől jött, vagy be akar törni? Higgye el, kérem, hogy minden világos.

A közönség soraiból többen hangosan bekiabálnak.

– Az már nem a Gázművek, hanem a Centrica – jegyzi meg egy jól szabott háromrészes öltönyt viselő férfi.

A mellette ülő pasas, aki rövidnadrágot, vietnámi papucsot és West Ham United-pólót visel, kapva kap az alkalmon: felpattan a székéből, majd az ujjával a levegőt bökdösve ezt kiabálja:

– Ez is Thatcher miatt van, Ibrahim. Régen a mi tulajdonunk volt.

– Ülj már le, Ron! – szólal meg az elegánsan öltözött hölgy, majd Donnára pillant, és alig észrevehető fejcsóválással hozzáteszi: – Kérem, ne haragudjon Ronra!

Tovább záporoznak a megjegyzések.

– Ugyan már, melyik bűnöző ne lenne képes arra, hogy személyazonosító okmányokat hamisítson?

– Hályogom van. Akkor is beengedném magát, ha a könyvtári kölcsönzőjegyét mutatná fel.

– Már nem is jönnek órát leolvasni. Az egész az interneten megy.

– A felhőben, kedvesem.

– Én örülnék egy betörőnek. Soha senki nem jön hozzám látogatóba.

Egy pillanatra elcsendesül a hallgatóság, majd sípoló hangok atonális szimfóniája csendül fel, ahogy néhányan feltekerik, mások pedig lekapcsolják a hallókészüléküket. Az első sorban ülő nő ismét magához ragadja az irányítást.

– Szóval… egyébként Elizabethnek hívnak… csak semmi ablakzár, ha kérhetném, és a személyit is hagyjuk, és azt sem szükséges elmondania, hogy semmiképpen ne adjuk meg a PIN-kódunkat telefonon nigériaiaknak. Ha szabad még egyáltalán azt mondani, hogy nigériai.

Donna De Freitas átértékeli a helyzetet, és most már nem a pubban tervezett ebéd meg a tetoválások körül forognak a gondolatai, hanem egy továbbképzés körül még a dél-londoni régi szép időkből, ahol azt tanulta meg, mi a teendő felkelés esetén.

– Nos, akkor miről szeretnének hallani? – kérdezi Donna. A negyvenöt percnek meg kell lennie, különben nem tudom kivenni szabinak, morfondíroz magában.

– Intézményesített szexizmus a fegyveres erőknél? – veti fel Elizabeth.

– Én Mark Duggan illegális meggyilkolásáról akarok beszélgetni, amit a rendőrség szentesített és…

– Ülj már le, Ron!

Ilyen kedélyes és derűs hangulatban telnek az előadás percei, és amikor lejár az idő, a közönség hálás köszönetet mond Donnának, fényképeket mutogatnak neki az unokáikról, és arra kérik, maradjon velük ebédre.

Így került most ide, ebbe az étlapon „felső kategóriás modern étteremként” felkonferált helyre. Donna salátát rendel magának, és bár egy kissé korainak találja, hogy háromnegyed tizenkettőkor ebédeljen, udvariatlanság lenne visszautasítania a meghívást. Feltűnik neki, hogy vendéglátói többfogásos ebédet lapátolnak magukba, és egy üveg vörösbort is hozattak a pincérrel.

– Csodálatos előadást tartott, Donna – mondja Elizabeth. – Borzasztóan élveztük. – Elizabeth úgy néz Donnára, mint azokra a tanárokra szoktunk, akik egész tanévben halálra rémisztenek bennünket, aztán végül ötöst kapunk tőlük, és sírnak, amikor elballagunk. Lehet, hogy a tweedblézere miatt van.

– Káprázatos volt, Donna – szólal meg Ron. – Ugye szólíthatom Donnának, édesem?

– Nyugodtan szólítson Donnának, de édesemnek inkább ne.

– Igaza van, kedvesem – helyesel Ron. – Vettem a lapot. Az a sztori arról az ukránról a parkolási bírsággal meg a láncfűrésszel! Fel kéne lépnie, sokat kereshetne vele. Ismerek valakit, ne adjam meg a számát?

Donna közben arra gondol, hogy isteni a saláta, márpedig nem gyakran gondol ilyesmire.

– Fantasztikus heroincsempész lett volna belőlem. – Ezt Ibrahim mondja, aki már korábban is szóba hozta a Centricát. – Az egész a logisztikáról szól, nem? És ott az a rengeteg, nagyon precíz méricskélés, amit nagyon élveznék. A pénzt gépekkel számolják. Az a sok modern berendezés! Mondja, maga kapott már el heroindílert?

– Nem – vallja be Donna. – De rajta van a bakancslistámon.

– De ugye jól tudom, hogy gépekkel számolják a pénzt? – kérdezi Ibrahim.

– Igen, azzal – feleli Donna.

– Nagyszerű – jegyzi meg Ibrahim elégedetten, és felhörpinti a bort.

– Hamar elunjuk magunkat – teszi hozzá Elizabeth, és ő is felhajtja az italát. – Az isten mentsen meg minket az ablakzáraktól, De Freitas rendőrnő.

– Elég lesz a rendőr – mondja erre Donna.

– Vagy úgy. – Elizabeth összepréseli az ajkait. – És ha én ragaszkodom a rendőrnőhöz? Elfogatóparancsot adnak ki ellenem?

– Nem, de csalódni fogok magában – válaszolja Donna. – Mert amit kérek, igazán nem sok, és több tiszteletet mutatna irányomban.

– A francba! Sakk-matt. Na jó – adja meg magát Elizabeth.

– Köszönöm.

Ibrahim témát vált.

– Találja ki, hány éves vagyok!

Donna hezitál. Ibrahim elegáns öltönyt visel, és gyönyörű a bőre. Csodás az illata. Mellzsebében művészien hajtogatott zsebkendő lapul. A haja ugyan megritkult, de még megvan. Semmi pocak, és semmi toka. De a szervezete vajon hány éves? Hmmm. Donna a férfi kezére pillant. Mindig ez az, ami leginkább árulkodó.

– Nyolcvan? – saccolja.

Látja, hogy Ibrahim magabiztossága egy kissé megbicsaklik.

– Eltalálta, pont annyi vagyok, de fiatalabbnak nézek ki. Kb. hetvennégynek. Mindenki ezt mondja. A Pilatesben rejlik a titka.

– Na és magáról mit kell tudni, Joyce? – fordul Donna a társaság negyedik tagja, egy alacsony, ősz hajú nő felé, aki levendulaszínű blúzt és mályvaszín kardigánt visel. Roppant elégedettnek tűnik, élvezettel hallgatja a társalgást. A szája ugyan csukva, a tekintete azonban csillog. Olyan, akár egy halk madár, amely örökké lesben áll, hátha megcsillan valami a napfényben.

– Rólam? Ó, bennem nincs semmi különös – szólal meg Joyce. – Ápolónő voltam, aztán szültem egy gyereket, aztán megint ápolónő lettem. Sajnos nem sok izgalommal tudok szolgálni.

Elizabeth felhorkan.

– Ne higgyen neki, De Freitas rendőr! Ő az a típus, aki szereti kézbe venni a dolgokat.

– Csak összeszedett vagyok – legyint Joyce. – Tudom, hogy ez manapság nem divat. Ha azt mondom, hogy megyek zumbára, akkor az úgy is van. Ilyen vagyok. A családban a lányom az, aki érdekes. Egy befektetési alapot kezel, ha értik, miről beszélek.

– Nem igazán – vallja be Donna.

– Én sem – helyesel Joyce.

– A zumba a Pilates előtt van – veti közbe Ibrahim. – Nem szeretek mindkettőre menni. Rossz hatással van a fő izomcsoportokra.

Egy kérdés motoszkál Donnában, amióta csak asztalhoz ültek.

– Feltehetek maguknak egy kérdést? Az világos, hogy maguk mind Coopers Chase-ben élnek, de hogy lettek barátok?

– Barátok? – Elizabethet mintha mulattatná az ötlet. – Kedvesem, mi nem vagyunk barátok.

– Atyaég, dehogy vagyunk barátok, szívem – kuncog Ron. – Töltsek még, Liz?

Elizabeth bólint, mire Ron teletölti a poharát. A második üvegnél tartanak. Negyed egy van.

– Nem gondolnám, hogy a barátok a megfelelő szó erre – veszi át a szót Ibrahim. – Nem élnénk együtt társasági életet, nagyon más az érdeklődési körünk. Kedvelem Ront, de nem könnyű eset.

– Tényleg nem vagyok könnyű eset – ismeri el Ron.

– Elizabethnek meg igencsak bosszantó a stílusa.

– Ez valóban így van, minek is tagadnám – bólogat Elizabeth. – Mindig is időbe telt, mire az emberek megkedveltek. Gyerekkorom óta így van.

– Joyce-t viszont szeretem. Szerintem mindnyájan így vagyunk ezzel – szól közbe Ibrahim.

Ron és Elizabeth ismét egyhangú bólintással helyeselnek.

– Igen, ebben biztos vagyok, Ibrahim – jegyzi meg Joyce, miközben egy szem zöldborsót üldöz a villájával. – Valakinek fel kellene találnia a lapos zöldborsót, nem?

Donna megpróbálja tisztázni a zavaros helyzetet.

– Ha maguk nem barátok, akkor mégis micsodák?

Joyce felpillant a tányérjából, a fejét ingatva végigméri a többieket, ezt a különös társaságot, majd így folytatja:

– Nos, először is, természetesen barátok vagyunk. Csak a jelenlévőknek kissé lassú a felfogása. Másodszor pedig, kérem, bocsássa meg, De Freitas rendőrtiszt, ha nem fogalmaztam volna világosan, amikor meghívtam. Az én hibám. Mi vagyunk a csütörtöki nyomozóklub.

Elizabethnek üveges a tekintete a vörösbortól, Ron a West Ham nyaktetoválását vakargatja, Ibrahim pedig a makulátlanul fényes mandzsettagombját fényesíti.

Időközben az étterem megtelik emberekkel. Nem Donna az első látogató Coopers Chase-ben, aki úgy gondolja, hogy annyira nem lehet rossz itt az élet. Ölni tudna egy pohár borért és egy szabad délutánért.

– Úszni is szoktam mindennap – teszi hozzá Ibrahim. – Feszesen tartja a bőrt.

Miféle hely ez?

3.

Ha valaha kedvük szottyanna Fairhavenből kiérve ráhajtani az A21-esre és elindulni Kent lankái felé, egy idő után feltűnik majd egy még mindig működő régi telefonfülke, amely egy éles balkanyarban áll. Hajtsanak tovább, nagyjából száz méter után látni fognak egy Whitechurch, Abbots Hatch és Lents Hill feliratú táblát. Térjenek le jobbra, hajtsanak át Lents Hillen a Kék Sárkány meg a kisbolt mellett, ami előtt az a nagy tojás van, és folytassák útjukat, amíg el nem érik a Robertsmere feletti kis kőhidat. A Robertsmere hivatalosan ugyan folyó, de ez ne tévessze meg magukat, és ne számítsanak semmi grandiózusra.

Amint áthajtottak a hídon, rögtön térjenek le jobbra az egysávos kis útra! Azt fogják hinni, rossz irányba tartanak, de ez az út gyorsabb, mint a hivatalos brosúrában szereplő útvonal, és festőibb is, már ha szeretnek gyönyörködni a sövénykerítésen átszűrődő napfényben. Az út idővel kiszélesedik, és a sudár fák lombjai között fel-felbukkannak az élet jelei bal felől, a lankás tájon. Látni fognak maguk előtt egy kis fabódés buszmegállót, ami még forgalomban van, már ha a naponta egyszer oda- és visszafelé közlekedő buszjáratot forgalomnak lehet nevezni. Közvetlenül a buszmegálló előtt, az út bal oldalán lesz a Coopers Chase bejárata felé vezető tábla.

Nagyjából tíz éve kezdték el Coopers Chase építési munkálatait, amikor a katolikus egyház eladta a birtokot. Három évvel később költöztek be az első lakók, köztük Ron. A hely Anglia első luxus-nyugdíjasfalujaként hirdette magát, noha Ibrahim utánanézett, és valójában ez a hetedik ilyen hely. Jelenleg mintegy háromszáz lakója van. Legalább hatvanöt évesnek kell lenni ahhoz, hogy az ember ideköltözhessen, és valahányszor áthajtanak a kapun a Waitrose furgonjai, egymáshoz koccannak a borosüvegek és a felírt gyógyszerek.

Coopers Chase központi épülete az egykori kolostor, amelyet három modern lakópark vesz körül. A kolostorban száz éven át csend uralkodott, az apácaruhák száraz suhogásán és az elmormolt és meghallgattatott imák halk bizonyosságán kívül alig volt benne élet. Ha valaki végigsétált sötét folyosóin, azt gondolhatta, hogy az itt élő nők egy részét elégedettséggel tölti el a békés nyugalom, mások a rohanó külvilágtól rettegtek, voltak, akik menedékre leltek itt, olyanok, akik egy homályos, rég elfeledett vitában akarták bizonyítani álláspontjukat, néhány nő pedig abban lelte örömét, hogy egy magasabb rendű célt szolgálhat. Az épületben egyszemélyes ágyakkal teli hálótermek sorakoztak, hosszú, alacsony ebédlőasztalok, a kápolna olyan sötét és csendes volt, hogy szinte hallani lehetett, ahogy Isten lélegzik. Száz szónak is egy a vége, a kolostorban éltek az Egyház Nővérei, egy olyan hadsereg, amely örökké védelmezi, táplálja és öltözteti, megbecsüli és értékesnek tartja az embert. Nem kér cserébe mást, csak egy életen át tartó odaadást, és mivel mindig van, akinek ez kell, mindig akadtak önkéntesek. Végül aztán egy nap az ember megtette a domb tetejére vezető, fákkal szegélyezett rövid utat az Örök Nyugalom Kertjébe, melynek kovácsoltvas kapuja és alacsony kőfala a kolostorra és Kent lankáira nézett, teste egy másik egyszemélyes ágyba került, egy puritán sírkő alá, a Margit és Mária nővérek generációi mellé, akik őelőtte éltek. Ha voltak valaha álmai, azok beteljesültek a zöld dombok felett, titkait örökre magába zárta a zárda négy fala.

Pontosabban három fala, mivel a kolostor nyugati oldalát teljes egészében beüvegezték, és ott került kialakításra a nyugdíjasfalu uszodakomplexuma. A tekepályára néz, távolabb pedig a látogatói parkolóra, ahova olyan nehéz parkolási engedélyt szerezni, hogy a parkolási bizottság messze a legnagyobb hatalommal bíró titkos testület Coopers Chase-ben.

Az uszoda mellett található az ízületi gyulladás kezelését szolgáló terápiás gyógymedence, ami úgy néz ki, mint egy jakuzzi, leginkább azért, mert egy jakuzzi. Ha valakit személyesen a tulajdonos, Ian Ventham vezet körbe, a túra következő állomása a szauna. Ian először mindig résnyire nyitja az ajtót, majd ezt mondja: „Akármi legyek, ha ez itt nem egy szauna.” Ian már csak ilyen.

Innen lift vezet az emeleti rekreációs helyiségekhez: az edzőteremhez és a mozgásstúdióhoz, ahol a lakók boldogan zumbázhatnak az egyszemélyes ágyak kísértetei között. Aztán ott a szelídebb tevékenységek és társaságok számára kialakított kirakósszoba. Van könyvtár, társalgó a nagyobb létszámú és kiélezettebb bizottsági gyűlésekhez, vagy azoknak a lakóknak, akik nagy képernyős tévén akarják nézni a focimeccset. A túra a földszinten folytatódik, ahol a kolostor refektóriumának hosszú, alacsony asztalai helyén egy „felső kategóriás, modern étterem” található.

A falu szívében, a kolostor mellett áll az eredeti kápolna. Halvány krémszínű stukkós külseje szinte mediterrán hatást kelt a kolostor vad, gótikus sötétjével szemben. Érintetlenül hagyták, semmit sem változtattak rajta az építkezés során, ehhez ragaszkodtak az Egyház Nővérei, amikor tíz évvel ezelőtt eladták a területet. A lakók előszeretettel látogatják a kápolnát. Itt szellemek járnak, habitusok suhognak, és suttogásokat zárnak magukba a kövek. Az ember itt úgy érezheti, hogy valami lassabbnak és szelídebbnek a része. Ian Ventham már keresi a kiskapukat, hogyan bújhatna ki a szerződésben vállalt kötelezettsége alól annak érdekében, hogy további nyolc lakást alakítson ki a kápolnából.

A kolostor másik oldalán áll létrejöttének tulajdonképpeni oka, a Fűz, amelyet ma már szanatóriumként használnak a falu lakói. A nővérek 1841-ben alapították a kórházat, ahol irgalmas szívvel ápolták a betegeket és elesetteket, akiknek nem volt esélyük arra, hogy máshol gyógyuljanak. Az épületben az előző évszázad második felében ápolóház működött, mígnem az 1980-as évek törvényi változásait követően végleg bezárta kapuit. A kolostor ekkor váróteremmé alakult, és miután az utolsó apáca is jobblétre szenderült 2005-ben, az egyház nem vesztegette az idejét, azonnal pénzzé tette az egész kócerájt.

A birtok tizenkét holdnyi, gyönyörűséges, erdőkkel teli dombos tájon terül el. Van két kisebb tava, egy igazi meg egy mesterséges, amelyet Ian Ventham kivitelezője, Tony Curran meg az emberei építettek. A rengeteg kacsa és lúd, amelyek ugyancsak az otthonuknak mondhatják Coopers Chase-t, szemmel láthatóan a mesterséges tavat kedveli jobban. A domb tetején, ahol ritkásabbá válik az erdő, a mai napig birkákat legeltetnek, a tóhoz közeli legelőn pedig húsz láma csatangol. Ian Ventham először kettőt vett, hogy feldobja velük a prospektust, de aztán ahogy az lenni szokott, elfajultak a dolgok.

Hogy miféle hely ez? Nos, dióhéjban, ez egy ilyen hely.

4.

Joyce

Évekkel ezelőtt már vezettem naplót, de most belepillantottam, és szerintem nem találnák érdekesnek. Kivéve, ha kíváncsiak, milyen volt Haywards Heath a hetvenes években, de valamiért az az érzésem, hogy nem ez a helyzet. Ezzel se Haywards Heathet, se a hetvenes éveket nem akarom megsérteni, mivel mindkettőt élveztem a maga idejében.

Viszont néhány nappal ezelőtt, miután megismerkedtem Elizabethtel, és életemben először részt vettem a csütörtöki nyomozóklub összejövetelén, felmerült bennem, hogy talán érdemes lenne írnom róla. Tudják, mint az a valaki, aki naplót írt Holmesról és Watsonról. Bármit is mondanak az emberek erről, ha szemtől szembe kérdezik őket, valójában rajonganak a gyilkosságokért, úgyhogy teszek egy próbát.

Előre tudtam, hogy a csütörtöki nyomozóklubnak Elizabethen kívül tagja Ibrahim Arif is, aki Wordsworthben lakik, egy sarokerkélyes lakásban, és persze Ron Ritchie. Bizony, az a Ron Ritchie. Még valami, ami izgalommal töltött el. Most, hogy már jobban megismertem, egy kissé megkopott a varázsa, de azért akkor se semmi.

Régen Penny Gray is a klub tagja volt, de őt már a Fűzben ápolják. Jobban belegondolva, tökéletesen beleillettem a képbe. Gondolom, megüresedett egy hely, és én lettem az új Penny.

Persze azért izgultam. Jól emlékszem, mennyire. Vittem magammal egy jó kis bort (afféle kilencfontos palackra gondoljanak), és amikor beléptem a kirakósszobába, már mindhárman ott ültek az asztalnál. Fényképeket terítettek szét az asztalon.

Elizabeth Pennyvel együtt alapította a csütörtöki nyomozóklubot. Penny éveken át dolgozott a kenti rendőrség felügyelőjeként, és mindig elhozta magával egy-egy megoldatlan bűntény aktáját. Nem lett volna szabad megtartania ezeket, de arra számított, hogy úgysem fog kiderülni. Egy bizonyos kor után az ember nagyjából azt tehet, amit csak akar. Senki se szól rá, kivéve az orvosait és a gyerekeit.

Azt nem szabad elárulnom, hogy Elizabeth mivel kereste a kenyerét, bár időnként ő maga hozta szóba. Legyen elég annyi, hogy a gyilkosságok és nyomozások világa egyáltalán nem ismeretlen terep a számára.

Elizabeth és Penny sorról sorra átböngészték az összes aktát, alaposan szemügyre vettek minden egyes fényképet, elolvastak minden tanúvallomást, hátha olyasmire bukkannak, ami annak idején elkerülte a rendőrök figyelmét. Nem töltötte el őket jó érzéssel a tudat, hogy a bűnösök tovább élik világukat. A kertjükben üldögélve sudokut fejtenek, tudván, hogy megúsztak egy gyilkosságot.

Ráadásul szerintem Penny és Elizabeth piszkosul élvezték. Néhány pohár bor mellé egy rejtély. Társasági élet egy kis vérrel kombinálva. Jó móka.

Csütörtökönként találkoztak (innen ered a klub neve). Azért csütörtökön, mert a kirakósszoba szabad volt a művészettörténet-szakkör és a francia társalgás közötti két órában. A termet a Beszélgetés a japán operáról című rendezvényhez foglalták le – és a mai napig így szerepel az órarendben –, mert tudták, hogy ebben az esetben garantáltan békén hagyják őket.

Megvoltak a módszereik, hogy szívességeket kérjenek bizonyos ismerősöktől, így az évek során mindenféle ember megfordult a kirakósszobában: igazságügyi szakértők, könyvelők, bírók, arboristák, lótenyésztők, üvegfújók, bárki, aki Elizabeth és Penny szerint segíthette a nyomozást.

Nem sokkal később Ibrahim is csatlakozott hozzájuk. Együtt bridzselt Pennyvel, és párszor kisegítette őt és Elizabethet. Ibrahim pszichiáter. Vagyis csak volt. De az is lehet, hogy még mindig az. Amikor az ember először találkozik vele, egyáltalán nem gondolná, hogy ez a munkája, de ha megismeri, egy csapásra érthetővé válik. Én soha nem járnék terápiára, mert hát ki a fene akarná visszabontani azt a rengeteg kötést? Kösz, de nem éri meg a kockázatot. A lányomnak, Joannának van terapeutája, bár a franc se érti, miért, amikor akkora háza van. A lényeg, hogy Ibrahim már nem bridzsel, ami igazán kár.

Ron magától állított be, ami egyáltalán nem meglepő. Egy másodpercre se vette be a japán operáról szóló dumát, és egy csütörtöki napon egyszer csak megjelent a kirakósszobában, hogy kiderítse, mi folyik ott. Elizabeth mindennél jobban rajong a rejtélyekért, és arra kérte Ront, vessen egy pillantást egy cserkészparancsnok aktájára, aki halálra égett 1982-ben egy erdő kellős közepén, nem messze az A27-es autóúttól. Elizabeth hamar ráérzett Ron legfőbb erősségére, vagyis hogy egyetlen szót sem hisz el abból, amit mondanak neki. Elizabeth ma már azon a véleményen van: meglepően eredményes azzal a meggyőződéssel olvasni egy rendőrségi aktát, hogy a rendőrség hazudik.

A termet azért hívják kirakósszobának, mert itt szokták kirakni a nagyobb kirakósokat a szoba közepén álló, kissé lejtős asztalon. Amikor először léptem a szobába, egy kétezer darabból álló kirakós volt az asztalon, ami Whitstable kikötőjét ábrázolta, és hiányzott belőle az ég egy darabkája. Egyszer részt vettem egy egynapos kiránduláson Whitstable-ben, de nem értettem, mire föl ez a nagy felhajtás. Az osztrigákat leszámítva nem tartogat túl sok izgalmat a város.

Mindegy is, ott tartottam, hogy amikor beléptem a szobába, Ibrahim, Elizabeth és Ron annak a szegény lánynak a boncolási fotóit terítették szét az asztalon, miután egy vastag plexiüveget helyeztek a kirakós fölé. Arról a lányról van szó, akit Elizabeth szerint a fiúja gyilkolt meg. Ez a bizonyos srác keserűséget érzett, miután alkalmatlanságra hivatkozva kitették a seregből, de hát ugye mindig van valami, amire lehet hivatkozni, nem igaz? Mindnyájunkkal történnek szomorú dolgok, de attól még nem kezdünk el embereket gyilkolni.

Elizabeth arra kért, hogy csukjam be az ajtót, lépjek közelebb, és vegyem szemügyre a képeket.

Ibrahim bemutatkozott, kezet fogott velem, és közölte, hogy van keksz. Elmagyarázta, hogy két emeletből áll, és először be akarják fejezni a felső szintet, mielőtt az alsóval folytatnák. Rávágtam, hogy nekem aztán nem kell magyaráznia.

Ron elvette a bort, amit hoztam, és odatette a keksz mellé. Bólogatva mustrálta a címkét, és kijelentette, hogy fehér. Ezután puszit nyomott az arcomra, ami váratlanul ért.

Tudom, hogy maguk szerint nincs semmi rendkívüli egy pusziban, de higgyék el, hogy nagyon is van, ha egy hetvenes éveiben járó férfitól kapjuk. Minket csak a vejünk szokott megpuszilni vagy a lányunk barátai. Szóval rögtön láttam Ronon, hogy nem vesztegeti az idejét.

Megtudtam, hogy Ron Ritchie, a híres szakszervezeti vezető úgy ismerkedett össze Penny férjével, Johnnal, hogy találtak egy sérült rókát, gondoskodtak róla, és elnevezték Scargillnek*. A sztoriról a falu hírlapja is beszámolt, épp az idő tájt, amikor ideköltöztem. Tekintve, hogy John állatorvos volt, Ron pedig… nos, Ronról ugyebár mindenki tudja, hogy kicsoda, gyanítom, hogy John ápolta az állatot, Ron pedig a névadás terhét vállalta magára.

Egyébként az újságnak az a neve, hogy Cut to the Chase**, ami egy szójáték.

Mind a négyen a boncolási képek fölé hajoltunk. Szegény lány olyan sérülésekbe halt bele, amelyekbe még azokban az időkben se kellett volna belehalnia. A fiúja megpattant Penny rendőrautójából, miközben a kihallgatásra tartottak, és azóta sem látta senki. Pennyt is megütötte. Amiben nincs semmi meglepő. Ha valaki egyszer megüt egy nőt, máskor is megteszi.

Szerintem a srác akkor is megúszta volna, ha nem szökik el. Jól tudom, hogy még ma is számtalan hasonló esetről cikkeznek a lapok, de annak idején még rosszabb volt a helyzet.

A csütörtöki nyomozóklub nem arról szólt, hogy varázsütésre bíróság elé állítsuk a tettest. Ezzel szerintem mind tisztában voltunk. Penny és Elizabeth a saját örömükre oldottak meg mindenféle ügyet, de nagyjából eddig terjedt a hatáskörük.

Mondhatnánk, hogy Penny és Elizabeth valójában nem érte el a célját. A gyilkosok továbbra is elkerülték a felelősségre vonást, büntetlenül hallgatták esténként az időjárás-jelentést. Sajnos megúszták. Mindig vannak, akiknek összejön. Minél öregebbek vagyunk, annál könnyebb elfogadni ezt.

Mindegy, ez csak filozofálgatás a részemről, ami nem vezet sehova.

Múlt csütörtökön voltunk először négyen együtt. Elizabeth, Ibrahim, Ron és én. Így kimondva egészen természetesnek tűnt. Mintha kiegészítettem volna a kirakósukat.

Itt most abba is hagyom a naplóírást. Holnap lesz egy nagy lakógyűlés a faluban. Segítek kipakolni a székeket. Azért szoktam önkéntesnek jelentkezni, mert (a) ettől segítőkésznek tűnök, és (b) elsőnek vethetem rá magam a büfére.

A lakógyűlésen a Coopers Chase bővítéséről lesz szó. Ian Ventham, a nagyfőnök fog beszélni róla nekünk. Hacsak tehetem, igyekszem őszintén elmondani a véleményem, ezért remélem, nem bánják, ha bevallom, hogy nem kedvelem a pasast. Tökéletes példája annak, mennyi rossz sülhet ki abból, ha valakit szabadon hagyunk garázdálkodni.

Elég komoly riadalmat keltett az ingatlanfejlesztés híre, mivel fákat akarnak kivágni, meg egy temetőt is át akarnak helyezni, sőt még szélturbinákról is pletykálnak. Ron alig várja, hogy balhézhasson, én pedig azt, hogy végignézzem.

Mától fogva igyekszem mindennap írni. Adja az ég, hogy történjen valami!

5.

A Tunbridge Wells-i Waitrose-nak van kávézója. Ian Ventham leparkol Range Roverjével az utolsó szabad mozgássérült-parkolóhelyen. Nem azért, mert mozgássérült, hanem mert ez esik legközelebb a bejárathoz.

Belépve kiszúrja Bogdant, aki az ablaknál ül. Ian négyezer fonttal tartozik neki. Egy ideje kerüli a fickót, hátha időközben kiutasítják Bogdant az országból, de egyelőre nincs szerencséje. Most viszont lenne egy meló a számára, úgyhogy a dolog végül mégiscsak jól alakult. Int a lengyelnek, és elindul a pult felé. Átfutja a krétával felírt kínálatot, szemével a kávét keresve.

– Az összes kávéjuk fair trade?

– Így van, csak fair trade kávénk van – feleli a pult mögött álló nő büszke mosollyal az arcán.

– Kár – mondja erre Ian. Nem akar tizenöt pennyvel többet fizetni azért, hogy segítsen egy vadidegen emberen egy olyan országban, ahova soha életében nem fog elutazni. – Egy csésze teát kérek. Mandulatejjel.

Nem Bogdan Ian legnagyobb gondja aznap. Ha mégis ki kell fizetnie, hát ez van. Ian leginkább attól tart, hogy Tony Curran kinyírja.

Ian a teával a kezében elindul az asztal felé, és közben végignéz a kávézóban ülőkön, hátha akadnak köztük hatvan év felettiek. Elmúltak hatvanévesek, és futja a pénzükből a Waitrose-ra? Ian arra gondol, elég, ha tíz évet ad nekik. Bárcsak hozott volna magával a prospektusból.

Tony Curran még várhat, Iannek most Bogdannal kell foglalkoznia. A jó hír, hogy Bogdan nem akarja kinyírni. Ian leül az asztalához.

– Mi ez az egész ezzel a két ronggyal, Bogdan? – szólal meg Ian.

Bogdan egy kétliteres Liltből iszik, amit becsempészett a kávézóba.

– Négyezerről van szó. Medence újracsempézésére elég olcsó. Erről volt fogalmad?

– Csak akkor olcsó, ha jó munkát végzel, Bogdan – jegyzi meg Ian. – A fuga elszíneződött. Nézd. Én korallfehéret kértem.

Ian előveszi a telefonját, kikeres egy fotót az új medencéjéről, és megmutatja Bogdannak.

– Nem, ez filter. Szedjük le róla filtert. – Bogdan megnyom egy gombot, mire a kép automatikusan kivilágosodik. – Tessék, korallfehér. Tudod te jól.

Ian bólint. Egy próbát azért megért. Az embernek néha be kell látnia, hogy jobb, ha kifizeti, amivel tartozik.

Ian egy borítékot húz elő a zsebéből.

– Na jó, Bogdan, ami jár, az jár. Nesze, itt van három rugó. Megfelel?

– Három rugó? Jó lesz – feleli Bogdan fáradtan.

– Igazából kétezer-nyolcszáz – nyújtja át a borítékot Ian –, de mi az a rongyos kétszáz font barátok között, nem igaz? Figyelj csak, kérdezni akarok tőled valamit.

– Hallgatlak – mondja Bogdan, és zsebre vágja a pénzt.

– Te értelmes fickónak tűnsz, Bogdan.

– Hát, folyékonyan beszélek lengyelül – feleli Bogdan flegmán.

– Bármit kértem eddig tőled, mindent elintéztél, méghozzá egész jól és egész olcsón – folytatja Ian.

– Kösz.

– Szóval gondoltam, megkérdezem, nincs-e kedved nagyobb fába vágni a fejszédet.

– Simán.

– Jóval nagyobb fába.

– Simán. A nagy is ugyanolyan, mint a kicsi. Csak több van belőle.

– Jó gyerek vagy te. – Ian felhörpinti a teáját. – Épp arra készülök, hogy kirúgom Tony Currant. Szükségem van valakire, aki átveszi a helyét. Mit szólnál hozzá?

Bogdan füttyent egyet.

– Túl nagy falat lenne neked? – kérdezi Ian.

Bogdan megrázza a fejét.

– Nem erről van szó, meg tudom csinálni. Csak szerintem ha kirúgod Tonyt, még a végén kinyír.

– Tudom – bólint Ian. – De ez legyen az én gondom. Holnaptól tied a meló.

– Már ha életben leszel.

Ideje indulnia. Ian kezet fog Bogdannal, és fejben már arra készül, hogyan közölje Tony Currannel a rossz hírt.

Lesz egy lakógyűlés Coopers Chase-ben, ahol végig kell hallgatnia, amit az öregek mondani akarnak neki. Udvariasan bólogat, nyakkendőt köt, és a keresztnevükön szólítja őket. Az emberek mindig benyalják az ilyesmit. Odarendelte Tonyt, hogy rögtön utána lapátra tudja tenni. A nyílt színen, szemtanúk jelenlétében.

Tíz százalék az esély arra, hogy Tony ott helyben kinyírja. Ami azt jelenti, hogy kilencven százalék a valószínűsége annak, hogy nem fogja, és tekintve, hogy mennyi pénzt fog keresni a dolgon, Iant nem zavarja ez az odds. Aki mer, az nyer.

Ian kilép a Waitrose kávézójából, sípoló hangot hall, és észrevesz egy elektromopedes nőt, aki dühödten mutogat egy bottal a Range Roverjére.

Szívem, én voltam itt előbb, gondolja Ian, és beszáll az autóba. Mi a fene ütött az emberekbe?

Ian egy motivációs hangoskönyvet hallgat vezetés közben, aminek az a címe, hogy Pusztíts vagy pusztulj – harctéri leckék igazgatósági tárgyalókban. Aki írta, az izraeli különleges erőknél szolgált, és a Tunbridge Wells-i Virgin Active egyik személyi edzője ajánlotta Ian figyelmébe. Ian nem tudja biztosan, hogy a személyi edző izraeli-e, de ránézésre arról a környékről való.

Miközben a déli nap sugarait kizárja a Range Rover illegálisan elsötétített ablaka, Iannek újra eszébe jut Tony Curran. Jó szolgálatot tettek egymásnak ők ketten az évek során. Ian lerobbant régi házakat vásárolt fel, Tony kibelezte őket, felszabdalta, bepattintotta a rámpákat meg a korlátokat, és már folytatta is a következővel. Virágzott a nyugdíjasotthon-biznisz, Ian vagyona egyre szebben gyarapodott. Párat megtartott, párat eladott, és még többet vásárolt.

Ian kivesz egy smoothie-t a Range Rover hűtőládájából. A hűtőláda nem az alapfelszereltség része. Egy favershami szerelő építette be neki, amikor a kesztyűtartó aranyozását csinálta. Ez Ian szokásos smoothie-ja. Pár szem málna, maroknyi spenót, izlandi joghurt (vagy finn, ha az áruházban kifogytak az izlandiból), spirulina alga, búzafű, acerola cseresznyepor, chlorella algapor, tengeri moszat, acaikivonat, zúzott kakaóbab, cink, céklaesszencia, chiamag, reszelt mangóhéj és gyömbér. Ian saját találmánya, amit úgy hív, hogy Csak semmi fakszni.

Az órájára pillant. Tíz perc, és Coopers Chase-be ér. Lenyomja a találkozót, aztán közli a hírt Tonyval. Reggel rákeresett a neten a szúrásálló mellényre, de nem volt elérhető az aznapi kiszállítás. Az Amazon Prime most tuti azt képzeli róla, hogy bűnöző.

Ian biztos benne, hogy minden rendben lesz. És az is pompás, hogy Bogdan kész Tony helyébe lépni. Nem lesz semmi fennakadás az építési munkálatokban. Ráadásul kevesebbe fog kerülni neki, ami az egész lényege.

Ian már az elején rájött, hogy a gazdagokat kell megcéloznia, ha komoly összegeket akar keresni az üzleten. A legrosszabb, ha az ügyfelek meghalnak. Ott az adminisztráció, az üresen álló szobákon se keres semmit, amíg új ügyfeleket nem talál, és ami a legrosszabb, még a családtagokkal is foglalkoznia kell. Viszont minél gazdagabb egy kliens, annál tovább él. És minél több pénze van, annál ritkábban látogatják a családtagjai, mivel többnyire Londonban, New Yorkban meg Santiagóban élnek. Úgyhogy Ian szintet lépett, az Őszi Napnyugta Idősek Otthona nevű cégét átalakította, és Otthonról otthonba – Önálló élet nevű vállalkozásával kevesebb, viszont nagyobb értékű ingatlanokra koncentrált. Tony Currannek a szeme se rebbent. Amihez Tony addig nem értett, abba gyorsan beletanult, és semmi se hozta zavarba, se a napozószoba, se az elektronikus kulcskártya, sem a közös barbecue. Igazán kár, hogy meg kell válnia tőle, de hát ez van.

Ian elhagyja az út jobb oldalán álló buszmegállót, és ráhajt a Coopers Chase főbejáratához vezető útra. Mint oly sokszor, ezúttal is egy házhoz szállító furgon halad előtte, és Ian beszorul mögé a hosszú felhajtón. Vánszorgás közben kibámul a tájra, és csak ingatja a fejét. Ennyi lámát! Hiába, jó pap is holtig tanul.

Miután leparkolt, gondoskodik róla, hogy a parkolási engedélye tökéletesen kivehető legyen a szélvédő bal felén, és jól látszódjon az engedély száma és lejárati ideje. Ian az évek során mindenféle hatósággal összetűzésbe került, és csak kettőnek sikerült igazán megszorongatnia: az Orosz Import Adóhatóságnak és a Coopers Chase-i Parkolási Bizottságnak. Ezzel együtt megérte a dolog. Bármennyi pénzt is keresett korábban, Coopers Chase-zel teljesen más ligába került. Ian és Tony is tisztában voltak ezzel. Mintha pénzeső zúdult volna rájuk. Nyilván ebből adódott a kettejük közti nézeteltérés.

Coopers Chase. Tizenkét holdnyi gyönyörű táj 400 lakás építésére szóló engedéllyel. Nem volt itt más, csak egy kiürített kolostor meg egy fickó birkái fent a dombtetőn. Egy régi haverja vásárolta meg a földet egy paptól pár évvel korábban, de egy félreértésből adódó kiadatási eljárás miatt hirtelen készpénzre lett szüksége. Ian osztott-szorzott, és arra jutott, hogy érdemes szintet lépnie. Csakhogy Tony is osztott meg szorzott, és arra jutott, hogy ő is szintet lép. Így történt, hogy Tony Curranné lett minden Coopers Chase-ben épített lakás huszonöt százaléka. Ian úgy érezte, kénytelen beleegyezni ebbe, mivel Tony mindig is lojális volt hozzá, és mert világossá tette, hogy eltöri Ian mindkét karját, ha nem hajlandó belemenni. Ian már látta, milyen az, amikor Tony eltöri valakinek a karját, így hát üzlettársak lettek.

De nem örökre. Tonynak tudnia kellett, hogy ez nem fog sokáig tartani. Arra bárki képes, hogy luxuslakásokat építsen, mert őszintén, mi más kell hozzá, mint hogy az ember félmeztelenre vetkőzik, hallgatja a Magic FM-et, kiássa az alapot vagy a kőművessel ordítozik. Könnyű meló. Viszont nem mindenkiben van annyi ambíció, hogy ellenőrizze azt, aki a luxuslakásokat építi. Most, hogy nemsokára kezdetét veszi az új építkezés, nem is lehetne jobb az időzítés arra, hogy Tony megtanulja, mennyit ér valójában.

Ian Ventham magabiztosnak érzi magát. Pusztíts vagy pusztulj!

Kiszáll a kocsiból, és ahogy hunyorogva belenéz egy kósza napsugárba, megérzi a szájában a céklaesszencia által hagyott utóízt, ami az egyik legfőbb oka annak, hogy eddig nem akarta kereskedelmi forgalomba hozni a Csak semmi faksznit. Elhagyhatná a céklaesszenciát, de létfontosságú a hasnyálmirigy egészséges működéséhez.

Felveszi a napszemüvegét. Munkára fel! Ian nem szándékozik aznap meghalni.

6.

Ron Ritchie hallani sem akar a dologról, ami nem újdonság. Gondosan begyakorolt, teátrális mozdulattal rábök a bérleti szerződésének példányára. Tudja, hogy hatásos, mindig az, de érzi, hogy reszket az ujja, akárcsak a papírlapok. Hogy leplezze a remegést, a magasba lendíti a szerződést. A hangja azonban semmit sem veszített az erejéből.

– Tessék, felolvasok belőle egy részt. És ezek a maga szavai, Mr. Ventham, nem az enyémek. „A Coopers Chase Befektetési Holding fenntartja a jogot további lakóingatlanok kialakítására a tulajdonában álló területen, a jelenlegi lakókkal történt konzultáció alapján.”

Ron széles testalkata egykori fizikai erejét idézi. Az alváz még megvan, mint egy buldózernél, ami a mezőn rozsdásodik. Széles arca egy szempillantás alatt kész a felháborodásra, a hitetlenkedésre, vagy bármire, amit a helyzet megkíván. Mindegy, hogy mi, a lényeg, hogy beváljon.

– Pontosan ez történik most – feleli Ian Ventham, mintha egy gyerekkel beszélne. – Ez a konzultációs megbeszélés. Maguk a lakók. Konzultáljanak, amiről csak akarnak a hátralévő húsz percben.

Ventham a hallban ül egy kecskelábú asztalnál. Bőre tíkfaárnyalatúra barnult. Nyugodtan ül a székben, napszemüvegét feltolta az 1980-as évek divatkatalógusait idéző frizurájára. Drága pólóinget visel, karórája olyan méretes, hogy faliórának is elmenne. Úgy néz ki, mint akinek jó az illata, de az ember nem szívesen kerülne elég közel hozzá, hogy erről meg is győződhessen.

Ventham egyik oldalán egy nő ül, aki vagy tizenöt évvel fiatalabb nála, a másikon pedig egy tetovált fickó atlétában, aki a telefonját nyomkodja. A nő az ingatlanberuházás építésze. A tetovált pasas pedig Tony Curran. Ron már látta errefelé Currant, hallott is róla. Ibrahim minden egyes szót lejegyez, míg Ron tovább bökdös Ventham irányába.

– Én aztán nem veszem be ezt az ősrégi trükköt, Ventham. Ez nem konzultáció, hanem rajtaütés.

– Mondd meg neki, Ron! – száll be Joyce.

Ron pontosan erre készül.

– Köszönöm, Joyce. Nézze, Ventham, maga Woodlandsnek nevezi a helyet, miközben az összes fát ki akarja vágni. Ez azért erős, öregfiú. Megvannak a szép kis számítógépes képek is, süt a nap, bárányfelhők úsznak az égen, kiskacsák úszkálnak a tavacskákban. Számítógéppel bármit lehet bizonyítani. Mi viszont rendes méretarányos makettet akarunk látni. Miniatűr fákkal meg kicsi emberekkel.

Tapsvihar tör ki. Nagyon sokan akarták a makettet, de Ian Ventham szerint manapság már nem szokás ilyet csináltatni.

– Ráadásul direkt egy nőt kért fel építésznek – folytatja Ron –, hogy ne ordíthassak magával.

– De hisz ordítasz, Ron – jegyzi meg Elizabeth, aki két sorral hátrébb ül, és egy újságot olvas.

– Nekem aztán ne akard megmondani, Elizabeth, hogy mikor ordítok – ordítja Ron. – Ez a vén szivar tudni fogja, ha ordítok. Nézzétek meg, úgy kicsípte magát, mint Tony Blair. Mondja csak, Ventham, az irakiakra nem akar ledobni egy atombombát, ha már ennyire belejött?

Ez jó duma, gondolja Ron, miközben Ibrahim gondosan jegyzőkönyvbe veszi.

A régi szép időkben, amikor a lapokban szerepelt, Vörös Ronnak hívták, bár azokban mindenki Vörös valami volt. Ritkán jelent meg olyan kép Ronról, ami alatt ne az lett volna a képaláírás, hogy „a felek közötti tárgyalás tegnap este holtpontra jutott”. A sztrájkőrségek és rendőrségi cellák veteránja, a feketelisták és sztrájkszájhősök ellensége, a balhék, időhúzó taktikázások, spontán és ülősztrájkok, munkabeszüntetések fenoménja, vagyis Ron annak idején sűrűn melengette a kezét az üst felett régi cimboráival a British Leylandnél. Ron első kézből látta a dokkmunkások döglődését. Sztrájk alá vonta Wappingot, miközben végignézte Rupert Murdoch győzelmét és a nyomdászok bukását. Ron az utolsókat rúgó szénipar végső lázadásaként végigvezette Kent bányászait az A1-esen, míg végül Orgreave-nél le nem tartóztatta a rendőrség. Igazság szerint egy Ronnál kevésbé fáradhatatlan ember azt mondta volna magáról, hogy balszerencsét hoz. De hát ilyen az elnyomottak sorsa, és Ron imádott az elnyomottak közé tartozni. Ha olyan helyzetben találta magát, ahol nem volt elnyomva, addig csűrte-csavarta a dolgot, amíg meg nem győzte a világot arról, hogy márpedig őt elnyomják. És Ron a szívét-lelkét beleadta ebbe. Ha kellett, csendben segítette azt, aki rászorult, vagy pénz kellett neki karácsonyra, esetleg öltönyre vagy védőügyvédre volt szüksége. Ha bárki bármikor védelmezőre szorult, oltalomra lelhetett Ron tetovált karjai között.

A tetoválások megkoptak, a kezei ugyan reszketnek, de még mindig ugyanaz a tűz ég benne.

– Ugye tisztában van vele, Ventham, hova dugja fel magának ezt a szerződést?

– Világosítson fel! – feleli erre Ian Ventham.

Ron ezután újabb vádiratba kezd David Cameronról meg az európai parlamenti választásról, de elveszíti a fonalat. Ibrahim a könyökére teszi a kezét. Ron a sorsukba beletörődöttek arckifejezésével bólint, és ahogy visszaroskad a székbe, géppuskatűzként ropognak a térdei.

Boldog. Észreveszi, hogy egy pillanatra abbamaradt a reszketés. Végre újra harcba szállt. Nincs semmi, ami ehhez fogható.

7.

Matthew Mackie atya éppen akkor csusszan be a hall végébe, amikor egy nagydarab fickó West Ham-es felsőben Tony Blairről kiabál valamit. Jó sokan eljöttek, ahogy remélte. Jó jel, ezek szerint sokan ellenzik a Woodlands átalakítását. Bexhillből idejövet nem volt büfékocsi a vonaton, úgyhogy örömmel fedezi fel az aprósüteményeket a sarokban.

Felmarkol belőle, amíg senki se néz oda, aztán leül egy kék színű műanyag székre a hátsó sorban, és elhelyezkedik rajta. A szűk futballmezes pasas kezd kifogyni a szuflából, és amikor visszaül a székére, kezek lendülnek a magasba. Remélhetőleg feleslegesen fáradt ide, de jobb félni, mint megijedni. Mackie atya tisztában van vele, hogy ideges. Megigazítja a papi gallérját, kezével végigsimít dús, hófehér hajkoronáján, és előhalász a zsebéből egy vajas kekszet. Ha senki sem hozza szóba a temetőt, talán neki kellene megtennie. Csak bátran. Nem szabad elfelejtenie, hogy feladata van.

Milyen különös itt lenni ebben a teremben! Mackie atya megborzong. Biztos csak a hideg.

8.

Most, hogy a konzultációnak vége, Ron Joyce-szal üldögél a tekepálya mellett. Hideg sörük csillog a napfényben. Elvonja a figyelmét egy félkarú nyugdíjas ékszerész, egy bizonyos Dennis Edmonds, aki a Ruskin Courton lakik.

Dennis, akivel Ron még soha nem beszélt, gratulálni akar Ronnak a konzultációs találkozón felhozott érveihez.

– Igazán gondolatébresztő, Ron. Bőséggel lesz mit megrágni.

Ron megköszöni Dennisnek a kedves szavakat, és várja a következő lépést, ami mindig ugyanaz. És ami soha nem marad el.

– És ő lenne a fiad? – fordul Dennis Jason Ritchie felé, aki szintén egy üveg sört simogat. – A bajnok személyesen!

Jason elmosolyodik, és udvariasan bólint. Dennis kezet nyújt neki.

– Dennis vagyok, apád barátja.

Jason kezet fog vele.

– Én pedig Jason. Örülök, hogy megismerhetem, Dennis.

Dennis egy pillanatra elbambul, várja, hogy Jason kérdezzen tőle valamit, de aztán kapcsol, és lelkesen bólogatni kezd.

– Én örülök, hogy találkoztunk. De még mennyire! Hatalmas rajongód vagyok, láttam az összes meccsedet. Remélem, hogy nemsokára újra a ringben láthatunk.

Jason újra csak udvariasan bólint, Dennis pedig eloldalog, és még arról is megfeledkezik, hogy legalább úgy tegyen, mint aki elbúcsúzik Rontól. Jason és az apja, akik már hozzászoktak az efféle intermezzókhoz, folytatják a beszélgetést Joyce-szal.

– Szóval a műsor címe az, hogy Híres családfák – magyarázza Jason. – Utánajárnak a család történetének, elvisznek mindenféle helyekre, ahol mesélnek nekem a családunk történetéről. Arról, hogy a dédnagymama prostituált volt, meg effélékről.

– Nem láttam még – szól közbe Ron. – Hol megy, a BBC-n?

– Az ITV-n. Tényleg nagyon jó, Ron – mondja Joyce. – Nemrég láttam egy részt azzal a színésszel. Te is láttad, Jason? Azzal, aki az orvost játssza a Holby Cityben, de a Poirot-ban is szerepelt.

– Sajnos nem láttam, Joyce.

– Nagyon érdekes volt. Kiderült, hogy a nagyapja meggyilkolta a szeretőjét. Aki egy férfi volt. A színész teljesen ledöbbent, látnod kellett volna a sokkot az arcán. Jaj, Jason, muszáj szerepelned – tapsikol Joyce. – Képzeld el, mi lenne, ha kiderülne, hogy Ronnak volt egy meleg nagyapja. Én aztán nagyon élvezném.

Ron elneveti magát.

– Tényleg meg akarod csinálni a Sztárok a jégent is?

– Szerintem jó móka lenne.

– Szerintem is – helyesel Joyce. Felhörpinti a sörét, és már nyúl is egy újabbért.

– Jó sok mindent csinálsz most, fiam – jegyzi meg Ron. – Joyce azt mondja, a Konyhafőnökben is látott.

– Igazad van, apa. Vissza kéne térnem a bokszhoz.

– Nem tudom elhinni, hogy még soha nem készítettél kókuszcsókot, Jason – szólal meg Joyce.

Ron belekortyol a sörébe, aztán elfordul balra, és a távolba int az üveggel.

– Jase, ott, annál a BMW-nél, ne nézz oda, az ott Ventham, akiről beszéltem. Megszorongattam, nem igaz, Joyce?

– Azt se tudta, mit kezdjen magával, annyira összezavarodott – helyesel Joyce.

Jason hátradőlve nyújtózik egyet, és közben észrevétlenül balra sandít. Joyce arrébb teszi a székét, hogy jobban lásson.

– Na, ez aztán diszkrét volt, Joyce – jegyzi meg Ron. – Jase, aki ott van vele, az Curran, aki az építési munkálatokat felügyeli. Találkoztatok már?

– Egyszer-kétszer – feleli Jason.

Ron még egyszer odapillant. Feszültnek tűnik a két férfi beszélgetése. Halkan beszélnek, de hadarva, és bár uralkodnak magukon, kézmozdulataik agresszióról és támadó hangnemről tanúskodnak.

– Nektek nem úgy tűnik, mintha balhéznának egymással? – tűnődik Ron.

Jason belekortyol a sörébe, majd újabb pillantást vet a parkolóra és az ott ácsorgó két férfira.

– Úgy viselkednek, mint egy pár, akiknek randijuk van a Pizza Expressben, és úgy tesznek, mintha nem veszekednének éppen – mondja Joyce.

– Fején találtad a szöget, Joyce – helyesel Jason. Visszafordul az apja felé, és kiissza a sörét.

– Mit szólnál egy kis biliárdhoz, fiam? Vagy rohannod kell?

– Jó lenne, de el kell intéznem valamit, apa.

– Ne segítsek benne?

Jason megrázza a fejét.

– Nem valami szórakoztató, de nem tart sokáig. – Feláll, és kinyújtózik. – Ugye ma egyetlen újságíró sem keresett?

– Miért, kellett volna?

– Nem, csak hát tudod, milyenek az újságírók. Szóval se e-mailben, se telefonon nem kerestek?

– Csak egy katalógust kaptam olyan fürdőszobákról, amelyek a hálóból nyílnak – mondja Ron. – Elárulnád, miért kérdezed?

– Ismersz, apa. Tudod, hogy mindig szaglásznak utánam.

– Milyen izgalmas! – kiált fel Joyce.

– Akkor én megyek. Nehogy berúgjatok nekem, és szétverjétek a helyet. Sziasztok! – köszön el Jason az apjától és Joyce-tól.

Joyce a nap felé fordítja az arcát, és lehunyja a szemét.

– Hát nem csodás ez a nap, Ron? Nem is tudtam, hogy szeretem a sört. Képzeld, mi lett volna, ha hetvenévesen halok meg. Soha nem is tudtam volna meg.

– Egészségedre, Joyce! – Ron felhajtja az italát. – Mit gondolsz, mi lehet Jasonnel?

– Valószínűleg valami nőügy – válaszolja Joyce. – Te is tudod, milyenek vagyunk.

– Hát, ja, valószínűleg – bólint Ron.

Figyeli, ahogy Jason útnak indul a kocsija felé. Aggódik miatta. De soha nem telt el egyetlen nap sem, akár a ringben volt a fia, akár nem, hogy Ron ne aggódott volna miatta.

9.

A konzultáció jól ment. Ian Ventham többé már nem aggódik a Woodlands miatt. Sínen van az ügy. Na és az a hőbörgő alak a gyűlésről? Ismeri a fajtáját. Hagyni kell neki, hogy kipuffogja magát. Ian azt a hátsó sorban ülő papot is kiszúrta. Mit keresett ott? Biztos a temető miatt volt ott, de az ügy le van zsírozva, megvan az összes engedélye. Próbáljanak csak keresztbe tenni neki.

Na és mi a helyzet Tony Curran kirúgásával? Hát, Tony nem örült a hírnek, viszont nem is nyírta ki Iant. Úgyhogy egy pont Iannek.

Ian Ventham már a következő lépéseken gondolkodik. Ha a Woodlands elkészül, jöhet a beruházás utolsó fázisa: Hillcrest. Ian Ventham öt percet vezetett Coopers Chase-ből egy göröngyös, betonozatlan úton, és most odafent van Karen Playfair rusztikus jellegű konyhájában. Az apjáé, Gordoné a Coopers Chase-zel szomszédos földterület a domb tetején, de nem tűnik úgy, hogy kedve lenne megválni tőle. Lényegtelen, Iannek megvannak a módszerei.