„A Fülemüle drámai erővel mutatja be Franciaország második világháború alatti életének egy szeletét. Leginkább mégis a két nővér közötti viszony a legérdekesebb a regényben, valamint az, ahogyan Hannah körüljárja, miként viselkedünk a nagy kihívásokat tartogató pillanatokban. Képesek vagyunk-e a helyzet magaslatára emelkedni, vagy kudarcot vallunk? Hősnek vagy gyávának bizonyulunk? Hűségesek maradunk-e azokhoz, akiket a legjobban szeretünk, vagy eláruljuk őket? Hannah finom fortéllyal és érző szívvel ered e kérdések nyomába.”

‒ Lisa See, a The New York Times sikerlistájának élén álló

Hóvirág és a titkos legyező szerzője

„A második világháborús Franciaországban játszódó kitűnő regényben egy kis faluban élő nővérek ráébrednek, milyen eltérően vélekednek a küszöbönálló megszállás veszélyéről. A más-más elveket valló és különböző vérmérsékletű két nőnek rá kell találnia a saját útjára, miközben nehéz erkölcsi döntésekkel és élet-halál kérdésekkel szembesülnek. Felkavaró, cselekménydús, letehetetlen regény.”

‒ Christina Baker Kline, a The New York Times

sikerlistáját vezető Árvák vonata szerzője

„A Fülemülét egy ültő helyemben olvastam végig; magával ragadott a világháborús Franciaországba, és egészen elfeledtette velem, hol is vagyok valójában.”

‒ Marilyn Dahl, Shelf Awareness

„Kristin Hannah két hősnője, Vianne és Isabelle a legnehezebb körülmények között is azt tették, amit helyesnek véltek. Mindketten túlságosan gyakran szembesültek ‒ Lawrence Langer, a második világháborúval foglalkozó történész szavaival szólva ‒ »választási lehetőségek nélküli választásokkal«.”

‒ Dr. Miriam Klein Kasenoff, a University of Miami Holocaust Teacher Institute igazgatója

„E csodálatosan megírt, az eseményeket élénken felelevenítő regény közelről vizsgálja az életet, a szerelmet, a háború dúlásait és az emberek elképzelhetetlen helyzetekre adott eltérő válaszait ‒ nem is beszélve a titoktartás szörnyű és egyre növekvő terhéről.”

‒ Sara Gruen, a The New York Times sikerlistáját vezető

Vizet az elefántnak szerzője

részlet

Fordította Farkas Krisztina

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kristin Hannah: The Nightingale

St. Martin’s Press, New York, 2015

De Gaulle tábornok beszédét Brian MacArthur A XX. század nagy beszédei című antológiájából idéztük (Agave, Budapest, 2006)

Negyedik kiadás

Copyright © 2015 by Kristin Hannah

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2017, 2020, 2022, 2024, 2026

Hungarian translation © Farkas Krisztina, 2016, 2024, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Gerhes Gábor

Borítófotó © 123rt.com/Volodymyr Nikulin

Matthew Shearnek. A barátnak. A mentornak.

A bajnoknak. Hiányzol.

És Kaylee Nova Hannah-nak, a legújabb csillagnak.

Isten hozott, kicsi lány.

EGY

1995. április 9.

Az oregoni partvidék

Ha e hosszú élet során megtanultam valamit, az így szól: a szerelemben felfedezzük azt, akivé válni akarunk, a háborúban felfedezzük azt, akik vagyunk. A mai fiatalok mindenkiről tudni akarnak mindent. Úgy gondolják, ha beszélnek egy problémáról, az attól meg is oldódik. Jómagam egy csendesebb generációból származom. Mi még értjük a felejtés értékét, az újrafelfedezés vonzerejét.

Az utóbbi időben mégis minduntalan azon kapom magam, hogy a háborún és a múlton jár az eszem, meg az embereken, akiket elveszítettem.

Elveszítettem.

Ez úgy hangzik, mintha véletlenül rossz helyre tettem volna a szeretteimet; máshová, mint ahová tartoznak, aztán pedig elfordultam volna, mert túlságosan összezavarodtam ahhoz, hogy visszamenjek értük.

Nem vesztek el. És nem is kerültek jobb helyre. Egyszerűen elmentek. Miközben az életem a végéhez közeledik, tudom, hogy a gyász, csakúgy, mint a megbánás, lerakódik a DNS-ünkben, és örökre a részünkké válik.

A férjem halála és a diagnózis kézhezvétele óta eltelt hónapokban megöregedtem. A bőröm úgy fest, mint a gyűrött zsírpapír, amelyet valaki megpróbált kisimítani és újból felhasználni. Gyakran megcsal a szemem ‒ sötétben, amikor világít az autók fényszórója, vagy amikor esik az eső. Nyugtalanító a látásomnak ez az új keletű megbízhatatlansága. Talán ebből adódik, hogy visszafelé tekingetek. A múltat olyan kristálytisztán látom, ahogy a jelent már soha nem fogom.

Szeretném azt hinni, hogy békességben megyek el, hogy találkozom mindazokkal, akiket valamikor szerettem, aztán később elveszítettem. Vagy legalább hogy megbocsátanak nekem.

Pedig ennél jobban is tudhatnám, nem igaz?

A házam, melyet a gerendabáró, aki száz évvel ezelőtt felépítette, Oromnak keresztelt, eladó, én pedig hamarosan elköltözöm, mert a fiam így tartja helyesnek.

Gondoskodni akar rólam, ki akarja mutatni a szeretetét ezekben a nehéz időkben, ezért igyekszem elviselni, hogy irányítani próbál. Mit számít, hogy hol halok meg? Nos, ez a lényeg. Már nem számít, hol élek. Becsomagolom hát az oregoni tengerparti életem, amelybe majd ötven évvel ezelőtt berendezkedtem. Nincs sok minden, amit magammal akarok vinni. Egyetlen dolgot viszont feltétlenül.

Megfogom a padláslépcsőt leeresztő fogantyút. A lépcsősor úgy süllyed alá a mennyezetről, akár egy úriember felém nyújtott karja.

A kilazult lépcsőfokok inognak a lábam alatt, ahogy fellépkedek a dohtól, penésztől szagló padlásra. A fejem fölött egyetlen villanykörte lóg. Meghúzom a zsinórt.

Olyan érzés, mintha egy régi gőzös rakterében járnék. A falakon széles deszkapalánkok, az éleket ezüstösre színezik a pókhálók, melyek kötegekben csüngenek a deszkák közötti mélyedésekből. A mennyezet olyan éles szögben emelkedik, hogy csak a helyiség közepén tudok felegyenesedni.

Megpillantom azt a hintaszéket, melyet még akkoriban használtam, amikor kicsik voltak az unokáim, azután egy régi bölcsőt, meg egy rozsdás rugókon nyugvó, viharvert külsejű hintalovat, és a széket, melyet a lányom akkor festett újra éppen, amikor megbetegedett. Szorosan a fal mellett „Karácsony”, „Hálaadás”, „Húsvét”, „Halloween”, „Tálalóedények”, „Sport” feliratú dobozok. Ezekben a dobozokban csupa olyan holmi található, amit már nem használok, de nem tudok megválni tőle. Számomra a beismerés, hogy többé nem fogok karácsonyfát díszíteni, egyenlő lenne a feladással, és a lemondás soha nem volt az erősségem. Végül a sarokban eldugva találom meg, amit keresek: egy ősrégi, matricákkal teliragasztott, gőzhajóra való utazóládát.

Nagy nehezen a padlás közepére vonszolom a nehéz ládát, közvetlenül a villanykörte alá. Letérdelek mellé, de a térdembe nyilall a fájdalom, ezért inkább leereszkedem a hátsómra.

Harminc év elteltével először nyitom fel a láda tetejét. A felső polc teli van csecsemőholmikkal. Cipőcskék, agyagból mintázott gyerekkezek, zsírkrétarajzok pálcikaemberekkel és mosolygó napocskákkal, iskolai bizonyítványok, táncestek fotói.

Leemelem a polcot a láda tetejéről, és félreteszem.

A láda alján rendetlen halomban áll a többi emlék: megfakult, bőrbe kötött folyóiratok, egy köteg kék szaténszalaggal átkötött régi levelezőlap, az egyik sarkán behorpadt kartondoboz, több karcsú verseskötet Julien Rossignoltól, végül egy cipősdoboz, benne több száz fekete-fehér fénykép.

A tetején egy megsárgult, kifakult papírlap.

Remegő kézzel felemelem. Egy carte d’identité, egy személyi igazolvány, a háború idejéből. Rajta egy fiatal nő kis méretű fotója. Juliette Gervaise.

‒ Anya!

A fiamat hallom a nyikorgó falépcsők felől, a léptei ritmusa azonos a szívverésemmel. Már korábban is szólított vajon?

‒ Anya! Nem lenne szabad fent lenned. A fenébe is. Ez a lépcső nem biztonságos.

Odajön, és megáll mellettem.

‒ Elég egy esés, és…

Megérintem a nadrágszárát, és kissé megrázom a fejem. Nem tudok felnézni. „Ne” – csak ennyit tudok mondani.

Letérdel, aztán ő is leül. Érzem az arcszesze illatát, finom és fűszeres, és érzek egy leheletnyi füstszagot is. Odakint lopva elszívott egy szál cigarettát, pedig már évtizedekkel ezelőtt leszokott, aztán amikor megtudta a diagnózist, visszaszokott rá. Nincs értelme, hogy hangot adjak a nemtetszésemnek, hiszen orvos. Ő jobban tudja.

Ösztönösen visszadobnám a lapot a ládába, és rácsapnám a fedelet: legszívesebben újra elrejteném. Ezt tettem egész életemben.

Haldoklom. Talán nem sebesen, de nem is lassan; úgy érzem, itt az ideje, hogy visszatekintsek az életemre.

‒ Anya, te sírsz.

‒ Tényleg?

El akarom neki mondani az igazat, de nem vagyok rá képes. A kudarc zavarba ejt, és elönt a szégyen. Az én koromban már semmitől sem kellene félni ‒ a saját múltamtól aztán bizonyosan nem.

De csak ennyit mondok:

‒ Ezt a ládát magammal akarom vinni.

‒ Túl nagy. Átrakok egy kisebb dobozba mindent, amire szükséged van.

Elmosolyodom az újabb kísérletre, hogy irányítani próbáljon.

‒ Szeretlek téged, és megint beteg vagyok. E két ok miatt tűröm, hogy basáskodj fölöttem, de még nem haltam meg. Ezt a ládát magammal akarom vinni.

‒ Ugyan mire lehet szükséged belőle? Ezek csak a mi régi rajzaink meg más ócskaságok.

Ha régen elmondtam volna neki az igazságot, vagy ha többet táncoltam, ittam, énekeltem volna annak idején, akkor talán engem látott volna e helyett a megbízható, hétköznapi anya helyett. A fiam egy hiányos változatomat szereti. Mindig is azt hittem, hogy ezt akarom: hogy szeressenek és bámuljanak. Most talán inkább azt szeretném, ha ismerne.

‒ Tekintsd úgy, mint az utolsó kívánságomat.

Látom, szeretné azt mondani, hogy ne beszéljek így, de attól fél, hogy megbicsaklik a hangja. Megköszörüli a torkát.

‒ Már kétszer legyőzted. Megint le fogod győzni.

Mindketten tudjuk, hogy ez nem igaz. Bizonytalan vagyok és gyenge. Az orvostudomány segítsége nélkül már sem aludni, sem enni nem tudok.

‒ Hát persze.

‒ Én csak szeretnélek biztonságban tudni.

Rámosolygok. Az amerikaiak olyan naivak tudnak lenni.

Valaha osztottam az optimizmusát. Úgy gondoltam, hogy a világ biztonságos hely. De ez már régen volt.

‒ Ki az a Juliette Gervaise? ‒ kérdi Julien, én pedig meghökkenek, amikor az ő szájából hallom a nevet.

Behunyom a szemem, és a sötétben, amelyben penész és tovatűnt életek szaga érződik, a gondolataim egy kifeszített fonal mentén visszarepülnek, évek és kontinensek fölött. Akaratom ellenére ‒ vagy talán éppen vele összhangban, ki tudná azt már megmondani? ‒ emlékezem.

KETTŐ

Európa-szerte kihunynak a fények ‒

és a mi életünkben már nem lobbannak fel többé.

Sir Edward Grey az első világháború kitörésekor

1939 augusztusa

Franciaország

Vianne Mauriac kilépett a stukkóval díszített falú konyhából az előkertbe. Ezen a szép nyári reggelen minden virágzott a Loire völgyében. A szélben fehér lepedők csapkodtak, a rózsák pedig nevetve lökdösődtek a régi kőfal mentén, mely Vianne telkét takarta az út felől. A virágok között egy szorgalmas méhpár zümmögött, egy mozdony pöfögését lehetett hallani messziről, majd egy kislány édes nevetését.

Sophie.

Vianne elmosolyodott. Nyolcéves lánya a vasárnapi piknikre készülődve alighanem viharként söpör végig a házon, az apja pedig kénytelen lesz körülötte sürgölődni.

‒ A lányod egy zsarnok ‒ közölte Antoine, amikor megjelent az ajtónyílásban.

Elindult felé, pomádés haján megcsillant a napfény. Aznap délelőtt a bútorain dolgozott ‒ egy széket csiszolt, melynek már egyébként is olyan tapintása volt, akár a selyemnek ‒, arcára és vállára finom fűrészporréteg rakódott. Testes férfi volt, magas és széles vállú, cserzett arcú, az arcán sötét borosta, melyet csak állandó erőfeszítéssel lehetett kordában tartani, hogy szakállá ne növekedjék.

Egyik karjával átölelte, és közel húzta magához.

‒ Szeretlek, Vianne.

‒ Én is szeretlek.

Vianne életében ez volt a legmagátólértetődőbb tény. Mindent szeretett ezen a férfin: a mosolyát, azt, ahogy motyogott álmában, ahogy elnevette magát egy-egy tüsszentés után, vagy hogy operaáriákat énekelt a zuhany alatt.

Tizenöt évvel ezelőtt szeretett bele az iskolaudvaron, még az előtt, hogy egyáltalán tudta volna, mi a szerelem. Mindenben ő jelentette neki az elsőt ‒ az első csókot, az első szerelmet, az első szeretőt. Őelőtte sovány, esetlen, ideges lány volt, aki ha megijedt ‒ és ez gyakran megesett ‒, hajlamos volt a dadogásra.

Anyátlan lány.

Most te leszel a felnőtt, mondta Vianne-nak az apja, amikor első alkalommal eljöttek ebbe a házba. Tizennégy éves volt, a szeme bedagadt a sírástól, és elviselhetetlennek érezte a gyászt. A ház egyetlen pillanat alatt változott át családi nyaralóból valamiféle börtönné. Még két hét sem telt el Mama halála óta, amikor Papa véget vetett a saját apaságának. Attól fogva, hogy megérkeztek, többé nem fogta meg a kezét, nem karolta át a vállát, még egy zsebkendőt sem adott neki, hogy megtörölje a szemét.

D-de én csak egy gyerek vagyok ‒ mondta Vianne.

Többé már nem.

Lenézett a húgára, Isabelle-re, aki négyéves korában még mindig szopta az ujját, és halvány fogalma sem volt róla, hogy mi történik körülötte. Folyton azt kérdezgette, hogy mikor jön haza Mama.

Ekkor nyílt az ajtó, és egy magas, sovány asszony lépett be, az orra olyan görbe, mint egy vízcsap, a szeme pedig kicsi és fekete, mint két szem mazsola.

Ők azok? ‒ kérdezte az asszony.

Papa bólintott.

Nem lesz velük gond.

Minden olyan gyorsan történt. Vianne nem is értette igazán. Papa lerakta a lányait, mint egy adag szennyest, és otthagyta őket egy idegennel. A lányok között olyan nagy volt a korkülönbség, mintha nem is egy családból származtak volna. Vianne szerette volna megvigasztalni Isabelle-t ‒ legalábbis ez volt a szándéka ‒, de annyira fájt neki az anyja elvesztése, hogy senki másra nem tudott gondolni, különösen egy olyan akaratos, türelmetlen és hangos gyerekre nem, mint Isabelle. Vianne ma is emlékszik azokra az első napokra: Isabelle sikít, Madame pedig elfenekeli. Vianne könyörgött a húgának, újra és újra, Mon Dieu, Isabelle, ne visíts. Tedd, amit mond, de Isabelle már négyéves korában is kezelhetetlen volt.

Vianne-t lesújtotta mindez ‒ az anyja halála miatt érzett gyász, a fájdalom, hogy apjuk elhagyta őket, a körülményeik váratlan megváltozása és Isabelle émelyítő, terhes magánya.

Antoine mentette meg. A Mama halála utáni első nyáron ők ketten elválaszthatatlanná váltak. Vele elmenekülhetett az egésztől. Tizenhat éves korára teherbe esett, tizenhét évesen férjhez ment, és a Le Jardin úrnője lett. Két hónappal később elvetélt, és egy időre nyoma veszett. Ezt nem lehetett másként megfogalmazni. Begubózott a gyászába, és képtelen volt mással törődni ‒ egy fárasztó, üvöltő húggal semmi esetre sem.

De ez már régen történt. Egy ilyen szép napon nem akart ilyesmikre emlékezni.

Nekitámaszkodott a férjének, de a lányuk már oda is ért hozzájuk, és bejelentette:

‒ Kész vagyok. Mehetünk.

‒ Nahát! ‒ mosolyodott el szélesen Antoine. ‒ A hercegnő elkészült, muszáj indulnunk.

Vianne is elmosolyodott, és visszament a házba, hogy levegye a kalapját az ajtó melletti fogasról. Mivel a haja vörösesszőke volt, a bőre porcelánfehér, a szeme pedig tengerkék, mindig óvta magát a napsütéstől. Mire feltette a széles karimájú szalmakalapot, és fogta a csipkekesztyűjét meg a piknikkosarat, Sophie és Antoine már a kapun kívül jártak.

Vianne a házuk előtt húzódó földúton csatlakozott hozzájuk. Még egy automobil számára sem volt elég széles. Mögötte sokholdnyi kaszáló húzódott, melynek zöldjét piros pipacsok és kék búzavirágok pettyezték. Itt-ott erdők foltjai. A Loire-völgy e szegletében a földek inkább szénát, mint szőlőt termettek. Noha alig kétórányira feküdt Párizstól, egészen más világ volt. Még nyáron is alig vetődött erre egy-két turista.

Időnként elhajtott mellettük egy-egy autó, bicikli vagy ökör vontatta szekér, de az idő nagy részében maguk voltak az úton. Majdnem másfél kilométerre éltek Carriveau-tól, a kevesebb mint ezer lelket számláló falutól, amely arról volt híres, hogy a Jeanne d’Arc-zarándokút egyik állomása. Gyár nem volt a településen, és állás is kevés ‒ ez alól csak a repülőtér, Carriveau büszkesége jelentett kivételt. Kilométerekre ez volt az egyetlen.

A faluban keskeny, macskaköves utcák kanyarogtak az ősrégi, mészkőből épült, esetlenül egymásnak támaszkodó házak között. A kőfalak repedéseiből pergett a habarcs, a borostyán elrejtette az alatta terjedő láthatatlan, de mindig érezhető korhadást. A falut ‒ a ferde utcákat, a foghíjas lépcsősorokat, a zsákutcákat ‒ darabonként tákolták össze évszázadokon át. A kőházakat a színek keltették életre: a fekete fémen piros vászon napellenzők redői, a kovácsoltvas erkélykorlátokon muskátlik terrakottacserépben. Mindenhol volt valami, ami magához vonzotta a tekintetet: pasztellszínű macaronok egy kirakatban, sajttal, sonkával, saucissonnal megrakott nyers vesszőkosár, ládákban színes paradicsom, padlizsán és uborka. Ezen a verőfényes napon megteltek a kávéházak. A fémasztalok körül férfiak ültek, kávéztak és kézzel sodort barna cigarettát szívtak, miközben hangosan vitatkoztak.

Egy átlagos nap Carriveau-ban. Saladerie-je előtt Monsieur LaChoa az utcát söpörte, Madame Clonet pedig a kalapüzlete kirakatüvegét mosta, odébb rugdosva egy-egy szemétfoszlányt, egyetlen szál cigarettát kézről kézre adva pedig egy csapat kamasz fiú járta vállt vállnak vetve az utcákat.

A faluból kiérve a folyó felé kanyarodtak. A parton egy lapos, füves térségen, egy gesztenyefa árnyékában Vianne letette a kosarát, és kiterítette a pokrócot. A piknikkosárból elővett egy ropogós héjú baguette-et, egy darab zsíros sajtot, két almát, néhány szelet papírvékony bayonne-i sonkát és egy palack 36-os Bollingert. Miközben Sophie a folyópart felé iramodott, töltött a férjének egy pohár pezsgőt, és leült mellé.

A nap a verőfényes elégedettség meleg párájában telt el. Beszélgettek, sokat nevettek, és megosztoztak az uzsonnán. Már délután történt, miután Sophie lement a vízpartra a horgászbotjával, hogy Antoine befejezte a lányának font százszorszépkoszorút, és megjegyezte:

‒ Hitler hamarosan minket is belerángat a háborújába.

Háború.

Mindenki csak erről beszélt mostanában, Vianne pedig nem akarta hallani. Különösen nem ezen a szép nyári napon.

A kezével beárnyékolta a szemét, és a lányát nézte. A folyón túl a zöld, nagy gonddal és odafigyeléssel megművelt Loire-völgy húzódott. Nem voltak sem kerítések, sem földeket határoló falak, csak hömpölygő zöld mezők és fás ligetek, itt-ott egy-egy kőházzal vagy pajtával. A levegőben apró vattapamacsokként fehér virágok lebegtek.

Vianne felállt, és összecsapta a tenyerét.

‒ Gyere, Sophie. Ideje hazamenni.

‒ Nem dughatod a homokba a fejed, Vianne.

‒ Miért kellene a legrosszabbra gondolni? Itt vagy nekünk te, hogy megvédj minket.

Azzal egy kissé talán eltúlzott derűvel mosolyogva összecsomagolta a piknik hozzávalóit, összeterelte a családját, és visszavezette őket a földútra.

Fél óra sem telt belé, és megérkeztek a masszív fakapuhoz, mely a Le Jardin udvarára nyílt, a kőházéra, amely már háromszáz éve állt a családja tulajdonában. Az idő temérdek szürke árnyalatra koptatta, két szintjén kék spalettás ablakok nyíltak a gyümölcsösre. A két kémény tégláit eltakarta a felkúszó borostyán. Az eredeti telekből mindössze hét hold maradt. A többi kétszázat az elmúlt két évszázad során, ahogy a család vagyona fogyatkozott, apránként eladogatták. De hét hold bőven elég volt Vianne-nak. El sem tudta képzelni, hogy valaha többre lenne szüksége.

Vianne becsukta maguk mögött az ajtót. A konyhában réz- és öntöttvas edények lógtak egy fogasról a tűzhely fölött. A mennyezet csupasz gerendáiról száradó levendula-, rozmaring- és kakukkfűcsokrok csüngtek. Az időtől megzöldült rézmosogatóban egy kisebb kutyát is meg lehetett volna fürdetni.

A falakról a ház belsejében itt-ott pergett a vakolat, és kilátszottak alóla a korábbi évek festései. A nappaliban a különféle korok és stílusok bútorai és szövetei keveredtek egymással ‒ egy kárpitozott kanapé, Aubusson szőnyegek, antik kínai porcelán, karton és mintás pamutvászon. A falakon függő festmények közül némelyik kitűnő ‒ talán egyenesen jelentős ‒ munka volt, mások amatőrök. A kusza, toldott-foldott összkép hajdanvolt vagyonról és régmúlt idők ízléséről tanúskodott ‒ egy kissé kopott volt, de kényelmes.

Vianne megállt a szalonban, és átnézett a hátsó udvarra nyíló üvegbetétes ajtókon, ahol Antoine épp Sophie-t lökte a maga készítette hintán.

Vianne az ajtó melletti fogasra akasztotta a kalapját, és elővette a kötényét, majd a derekára kötötte. Amíg Sophie Antoine-nal játszott kint a kertben, Vianne vacsorát főzött. Rózsaszínű szűzpecsenyét tekert vastag szalonnaszeletekbe, spárgával megkötözte, majd forró olajban pirosra sütötte. Ezt követően, amíg a hús a sütőben sült, elkészítette a vacsora többi részét. Pontosan nyolc órakor az asztalhoz hívta a többieket, akaratlanul is elmosolyodva, amikor meghallotta a szaladó lábak dobogását, a szapora beszélgetés foszlányait és a széklábak csikorgását a padlón, amikor Antoine és Sophie végre a helyükre ültek.

Az asztalfőn Sophie ült, fején a százszorszépkoszorúval, melyet Antoine font neki a folyóparton.

Vianne az asztalra helyezte a pecsenyéstálat. Ínycsiklandó illat szállt fel belőle ‒ krumpliágyon sült disznóhúst készített ropogós szalonnával, hozzá almát sűrű bormártásban. Mellette egy tál vajban párolt, a saját kertjükből származó tárkonnyal fűszerezett zsenge zöldborsó. És persze a baguette, amit Vianne előző reggel sütött.

Sophie szokásához híven egész vacsora alatt szóval tartotta őket. Ebben a tekintetben Isabelle nénjéhez hasonlított ‒ ő is olyan lány volt, aki képtelen tartani a száját.

Ám amikor a desszert következett ‒ az ile flottante, melynek tojáshabszigetei sűrű vaníliamártásban úsztak ‒, végre elégedett csend telepedett az asztal fölé.

‒ Hát akkor ‒ szólalt meg végül Vianne, és eltolta maga elől félig kiürült desszertestálkáját ‒ ideje elmosogatni.

‒ Jaaj, Mama… ‒ panaszkodott Sophie.

‒ Egy ilyen nagy lány már nem nyafog! ‒ figyelmeztette Antoine.

Vianne és Sophie, ahogy minden este, most is kimentek a konyhába, és elfoglalták a helyüket ‒ Vianne a mély mosogatónál, Sophie pedig a kőpultnál ‒, majd nekiláttak elmosogatni és eltörölgetni az edényeket. Vianne megérezte Antoine vacsora utáni cigarettájának a házat belengő édes, csípős illatát.

‒ Papa ma egyetlen viccemen sem nevetett ‒ közölte Sophie, miközben Vianne visszahelyezte a tányérokat a falon függő nyersfa tartóra. ‒ Valami baja van.

‒ Nem nevetett? Ez valóban ijesztően hangzik.

‒ A háború miatt aggódik.

A háború. Már megint.

Vianne kihessegette a lányát a konyhából. Az emeleten, Sophie hálószobájában leült a franciaágyra, és egy darabig hallgatta a kislány fecsegését, miközben az felvette a pizsamáját, megmosta a fogát és bebújt az ágyba.

Vianne lehajolt, hogy jóéjt-puszit adjon Sophie-nak.

‒ Félek ‒ szólalt meg Sophie. ‒ Tényleg háború lesz?

‒ Ne félj ‒ felelte Vianne. ‒ Papa megvéd minket.

Ám abban a pillanatban, ahogy kimondta, eszébe jutott a saját édesanyja, aki neki mondta ugyanígy: Ne félj.

Ez akkor történt, amikor az ő apja indult a háborúba.

Sophie arcán kétkedő kifejezés.

‒ De…

‒ Semmi de. Nincs miért aggódnod. Most pedig aludj.

Ismét megcsókolta, és az ajka egy kicsivel tovább időzött a kislány arcán.

Vianne lement a lépcsőn, és kilépett a hátsó kertbe. Odakint fülledt éjszaka volt, a levegőben jázmin illata szállt. Antoine az egyik kávéházi vasszéken ült a pázsiton, a lába nyújtva, a teste kényelmetlenül féloldalra dőlt.

Odalépett hozzá, és egyik kezét a vállára tette. Antoine kifújta a füstöt, majd újra mélyet szippantott a cigarettából. Azután felnézett rá. Arca sápadtnak és borúsnak tűnt a holdfényben. Szinte mint egy idegené. Benyúlt a mellénye zsebébe, és kihúzott belőle egy darab papírt.

‒ Megkaptam a behívómat, Vianne. A többi tizennyolc és harmincöt év közötti férfival együtt.

‒ A behívódat? De hiszen… nincs háború. Én nem hiszem…

‒ Kedden kell szolgálatra jelentkeznem.

‒ De… de… te postás vagy!

Antoine tekintete Vianne-éba fúródott, mire Vianne hirtelen nem kapott levegőt.

‒ Úgy tűnik, mostantól katona.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Köszönet

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Keresztesi József

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Váraljai Nóra

ISBN 978 963 633 412 3

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban

www.booklove.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License