Jack Monaghan

Egy pincér a körútról

A könyvben szereplő személyek és események a képzelet szülöttei. Bármely hasonlóság valós személyekkel vagy eseményekkel a véletlen műve.

© 2022 Jack Monaghan

Borítóterv: Jack Monaghan

Korrektor: Siklósi Katalin

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-82072-3-2

A sorozat kötetei:

Egy pincér a körútról

Orosz porcelán

1. Vasárnap

Felemelte a revolvert, majd egyenesen az előtte álló alakra szegezte és lőtt. Négyszer egymás után úgy, hogy a szeme sem rebbent. Ez persze nem nagy kunszt, ha az ember céltáblára lövöldözik, de részéről egy érdekes kísérlet része volt. Egyébként Aljosa beszélte rá, hogy vegyen egy tízalkalmas lőtéri bérletet; nem mintha Misát – személyi okmányai szerint Katona Mihály – nagyon rá kellett volna beszélni.

Aljosa érdekes figura volt, és kezdetben Misa maga sem tudta, hogy mit gondoljon róla, de lassan kezdte megkedvelni, és egyszer csak azon kapta magát, hogy az orosz olyan számára, mintha testvérek volnának. Egy pszichológus ebben nem látott volna semmi meglepőt, mert a családi háttér fényében – illetve annak hiánya – tökéletesen érthető, hogy ez a Katona Mihály folyton egy elveszett és igen idealizált testvérképet keres, aminek fogalmi határai gyakran összemosódnak a barátsággal, illetve érintőlegesen metszik a bajtárs kategóriáját is. Misa túlburjánzó fantáziájára a családi környezet ugyanis csöppet sem volt fogékony, ráadásul egy áldott, jó lelkű bátyuskát is kapott a nyakába, aki vele ellentétben mindig mindent jól csinált. Éppen ezért egyedül Misa gondolta úgy, hogy Pali valójában egy görény.

Ez a Palival kapcsolatos felismerés már korán megérett benne a szokásos testvéri viszályok során, de akkor szembesült vele igazán, amikor általános hatodikban a sok Holmes-novella nyomán elhatározta, hogy megírja A magyar cigaretta- és szivarhamuk elemzése és szerepe a bűnüldözésben című, kétségtelenül hiánypótló szakmunkát. Misa neki is látott, ráadásul sikerült élénk érdeklődést kiváltania az iskola melletti építkezésen dolgozó szakik között, így a könnyedén beszerezhető Fecske, Kossuth, Symphonia, Munkás és az utánozhatatlan – egyesek szerint kifejezetten borzalmas – ízű Filtol mellé Csongor „szivarkát”, illetve többfajta szovjet, bolgár, francia márkát is begyűjtött. Sőt, az egyik trafikostól kapott két egész szál arany Astort is, ami igazán nagy kincsnek számított mind külsejét, mind aromáját tekintve. De a hamu szerkezeti vizsgálatához a cigarettákat el is kellett szívni, amit a nagy elődök nyomdokain haladva Misa nem bízott másra, saját maga végezte ezt a műveletet. A trafikos javaslatára az Astorral kezdte, és épp hogy csak rágyújtott, amikor Pali rányitott a sufniban. Amint meglátta, mit művel az öcsike az elé kiterített cigarettamennyiség fényében, rögtön rohant apához, mert őt nem lehetett lekenyerezni például a másik Astorral, rágóval vagy egy kis csokival, mert ő egy feddhetetlen jellem. Persze nagy botrány lett. Mondani sem kell, a szerzővel egyetemben a hiánypótló műnek is befellegzett.

Szóval ez volt Pali. Szerencsére Aljosa csöppet sem hasonlított rá, sőt! Az első két lőgyakorlatra ő is eljött, de a többit a korai kezdés miatt inkább hanyagolta. Aljosa különben is igen megértő volt Misa írói vénájával és az abból fakadó kísérletező kedvvel kapcsolatban, támogatta is, annak ellenére, hogy az írói munka gyümölcseit sosem olvasta, tekintve, hogy magyarul nem tudott… vagyis nem sokat tudott. Misa viszont jól beszélt oroszul, ami egy orosz szakon végzett bölcsésztől azért el is várható.

Misa újra felemelte a fegyvert, és kilőtte a tár maradékát is, méghozzá egész jó eredménnyel. Ez persze nem volt számára meglepő, mert gyerekkora óta jó barátságban volt a lőfegyverekkel. Kezdetben inkább a légpuskával, aztán a szomszéd sörétesével, majd a seregben… azt talán hagyjuk. Pár éve pedig majdnem tagja lett egy történeti, amolyan félmilicista társaságnak, de túl sok lett volna a kötöttség, így inkább nem lépett be.

Misának még kéttárnyi lőszere volt, amivel gyorsan végezni akart, mert már így is késésben volt.

Előző este ugyanis épp zárás előtt toppant be egy ukrán turistacsoport az étterembe és csak éjjel egy után érezték elég fáradtnak magukat ahhoz, hogy végre távozzanak. Misa így fél három után terült el az ágyon, majd az ébresztőórának kemény negyedórájába telt, mire sikerült felvernie, és pont ez a nagyjából tizenöt perc kellett volna ahhoz, hogy szalonképes állapotba hozza magát. Végül egyszerűsített kissé a folyamaton, mellőzte például a borotválkozást, és zuhanyzás közben mosott fogat, a muszáj ugyanis nagy úr. Viszont ezzel a módszerrel sikerült egyúttal hajat is mosnia, pontosabban csak öblíteni, és a szárítással további értékes perceket vesztett, bár az oldalt és hátul rövidebbre nyírt, fent kissé hosszabbra hagyott frizura nem igényelt különösebb gondozást. Negyvenen túl persze akadt pár ősz hajszál is, főként a halántéknál, ami eléggé elütött az eredetinek mondható sötétbarna hajszíntől, de Misa ezt az elmúlással járó folyamat melléktüneteként tudta be, és nem érezte úgy, hogy orvosolnia kellene. Aztán magára kanyarította hosszú, fehér-sötétkék csíkos sálját, aztán rájött, nem ártana felvenni a farmernadrágot sem, mert elég furcsán festene vékony, szürke garbóban, fekete zakóban, fekete bokszeralsóban és bakancsban, bár sokan lennének a körúton, akiknek talán tetszene. A lőtérre és a későbbi kutyasétáltatáshoz egyébként se árt, ha van az emberen rendes felsőruházat, hacsak nem akar benne lenni a híradóban. Mellesleg az időjárás is a nadrágviselés mellett szavazott, mivel a korábbi napokhoz képest hűvös, ködös reggel volt. Misa így visszaült az ágyra, gyorsan lefejtette lábairól a kissé kopott, de gondosan ápolt katonai bakancsot, amit még az Ecserin szerzett három éve, és rekordgyorsassággal húzta fel a farmert. Szórakozottságát a rajta pár napja eluralkodott fáradtságnak tudta be.

Az Oktogonról ki Soroksárra, gyorsan kilőni a napi adagot, aztán vissza az Oktogonra lóhalálában, már amennyiben lehet ilyen tempóról beszélni a ritkított vasárnap reggeli járatok tükrében. Aztán Misa rohamléptekkel megindult az Andrássy út felé, közben folyton az órájára pillantott, és kissé megkönnyebbülten állapította meg, hogy ha szerencséje lesz, csak öt percet késik, ami még elfogadható, talán nem teszik szóvá. A közlekedési lámpa álmosan váltott, Misa átrohant a zebrán, egy rövid sprint és már célhoz is ért. Beütötte a kapukódot, aztán besétált a lépcsőházba. A lift üresen ásított a földszint felé, de mivel csak ebben a hónapban háromszor ragadt bent, inkább kettesével véve a lépcsőfokokat egy újabb sprintbe kezdett. A második még a félemelettel együtt sem egy vészes távolság. Az ajtó előtt megállt, önkéntelenül hátrasimította a haját, megigazította a zakóját és a sálját, hogy valamivel rendezettebb benyomást keltsen, majd megnyomta a csengőt.

– Öt percet késett… – nyílt ki az ajtó, majd megjelent a grófnő agyonmosott selyempongyolába burkolt alakja – és nem borotválkozott – tette hozzá, miután alaposan végigmérte.

Mert a névtáblán ugyan Özv. Jakab Béláné szerepelt, de Misa – és a fél város is – tudta, hogy itt valójában egy grófnő lakik. Az elmúlt hat hónapban azonban Misának nem sikerült rájönnie, melyik nemesi családból is származhatott az özvegy, lánykori nevén Etelka, pedig kék vér folyt az ereiben, az kétségtelen, amit az a rengeteg szúette bútor, fakó festmény és naftalinba áztatott bunda is bizonyított.

– Jöjjön be!

Misa besétált a grófnő után a nappalinak nevezett helyiségbe, ahová az intarziás asztalkák, porcelánnal és csipkével csordultig pakolt vitrinek, kopott huzatú karszékek és egyéb ülőalkalmatosságok, egy szépen pasztázott fekete versenyzongora, meg az a hatalmas, háromrészes tölgyfa szekrény voltak bezsúfolva, a nehéz brokátfüggönyökről, a szőnyegekről, padlóvázákról és egyéb használati tárgyakról nem is szólva.

Misa élénken emlékezett az első alkalomra, amikor ebben a lakásban járt. Már akkor is érezte, hogy az öreg bútorok szaga milyen fojtogatón keveredik a naftalinnal és a Krasznaja Moszkvával – amiről később kiderült, hogy egy kínai gyártmányú Chanel No 5 –, özv. Jakab Béláné pedig ugyanebben a pezsgőszínű, hiányos tollszegélyű, egykor jobb napokat is megélt selyempongyolában fogadta, ami alól olykor kivillant valamikor fehér, ma már fakószürke csipkeszegélyű hálóinge. Az asszony saját bevallása szerint ötvenöt éves, de Misa szerint volt az hetven is. Hosszú, eperszőke parókát hordott, ami némi groteszk bájt kölcsönzött külsejének, és ehhez mérten igencsak előnyben részesítette az élénk sminket, úgymint vérvörös rúzs, ami keskeny, fonnyadt ajkait kevésbé csábítóan emelte ki.

– Maga hány éves? – kérdezte, miközben beletúrt a hosszú eperszőke fürtökbe, persze csak óvatosan, nehogy elmozduljon a paróka.

– Negyvenhárom – válaszolta Misa, és kezdett olyan érzése lenni, hogy rossz lakásba csöngetett be, itt nem kutyasétáltatót, hanem rámenős hostesseket keresnek.

– Dohányzik? – jött a következő kérdés.

– Igen.

– Nem baj… Szeretem, ha egy férfi dohányzik, az olyan… – özvegy Béláné lelki szemei előtt megjelent élete első szerelme, egy fess katonatiszt, aki mellesleg láncdohányos volt, de az asszonynak egész más részletek ugrottak be a következő pillanatban. – Ha húsz évvel fiatalabb lenne, elcsábítanám – jegyezte meg pár másodperccel később, majd a pongyoláját kezdte simítgatni, mintha túl ráncosnak találná. Valójában erotikusnak szánta ezt a mozdulatot, még ha nem egészen úgy sikerült is.

– Ha húsz évvel fiatalabb lenne, elvenném – vágta rá Misa, bár valójában tréfának szánta.

– Köszönöm – mosolyodott el özv. Béláné –, ezt bóknak veszem. Nem tudok sokat fizetni, alkalmanként egy ezrest.

– Szeretem a kutyákat, ingyen is elvállalom – válaszolta Misa. Mindig is kutyapárti volt, így ez csak félig-meddig számított hazugságnak.

– Akkor ezt megbeszéltük – mosolygott rá kihívóan özvegy Béláné. – Magáé az állás.

Nagyjából így jutott fél évvel ezelőtt ehhez az időtöltéshez hetente három-négy alkalommal, vagyis így lett Igor herceg állandó kutyasétáltatója – Máté persze rögtön közölte vele, hogy mekkora lúzer, és azt is, hogy csak kihasználják. Igor herceg egyébként szürkésfehér orosz agár volt, aki kevéssé érezte magát alfahímnek, főként, mert férfiasságától részben meg is fosztották, hogy értékes génjeit ne szórja csak úgy szerte-szana a nagyvilágba. Ha idegen érkezett a lakásba, rendszerint a zongora alól kellett kiimádkozni, és ott tartózkodott akkor is, amikor Misa először megérkezett.

– Megboldogult nővéremtől örököltem – magyarázta Béláné. – Egyébként maga az ötödik, kíváncsi vagyok, mire jut vele.

Igor herceg meglepően gyorsan, pár percen belül összebarátkozott az idegennel, akivel zokszó nélkül el is ment sétálni. Misa csodálkozott ugyan, hogy az asszony olyan könnyen rá meri bízni a jószágot, de később arra gondolt, talán a nő azt se bánná, ha nem vinnék vissza.

Ezen a reggelen Igor herceg összevissza ugrált a szőnyegen és örömében párat vakkantott.

– Vigye le gyorsan! Rómeó még alszik, nehogy felébredjen – mondta özv. Béláné, akit Misa jó ideje már magában csak víg özvegynek nevezett.

Egyébként párszor ő is összefutott Rómeóval a lépcsőházban. A latinos külsőre gyúró, huszonéves suhanc ilyenkor megvetően mérte végig és elfordította a fejét. Misa egy év katonasággal és két bölcsészdiplomával a háta mögött az ilyesmin már meg se lepődött.

Misa felcsatolta a pórázt Igor herceg nyakörvére, zsebre vágta a tépőzáras szájkosarat meg a kutyagumi-begyűjtéshez nélkülözhetetlen műanyag zacskót és gumikesztyűt, aztán elindult kifelé. Igor herceg úgy húzta maga után, mintha menekülni akarna a lakásból, és csak kint az utcán váltott lassabb tempóra.

A Hősök tere felé tartottak, de ebben a ködös időben lehet, hogy még a Bajza utcáig se jutnak el. A levegő nehéz volt és sűrű, a köd leszorította a szmoggal kevert füstöt, hiába volt gyér a forgalom. Aztán az Oktogonnál összefutottak az első Fedél nélkül-árussal, pár lépéssel később pedig egy hittérítővel, aki mindenáron meg akarta velük osztani az örömhírt, mire Igor herceg elbújt Misa lábai mögött. Láthatólag sem az örömhírrel, sem az örömhír hozójával nem szimpatizált.

Misa rutinosan nemet intett, már ment is tovább. Csak az amatőrök kezdenek magyarázkodni, akik még nem sejtik, hogy ezzel miféle szóáradatot zúdítanak a fejükre. Misa viszont már kitapasztalta, hogy úgy lehet a leggyorsabban megúszni a dolgot, ha nincs kommunikáció – bár így egy kevésbé udvarias ember benyomását kelti, de valamit valamiért. Aztán a sétányon ballagtak lefelé, miközben Misa halkan a Szomorú vasárnapot dudorászta. Furcsa, de a hittérítő juttatta az eszébe. Érdekes egy asszociációs lánc, de Misa agya már csak így működött: hittérítő – Vidám Vasárnap – Szomorú Vasárnap. De ez nem az eredeti Seress Rezső-féle változat volt, hanem az, amit abban a német sorozatban hallott, ahol oroszul énekelték. Misának azonnal megtetszett ez a jóval szenvedélyesebb előadásmód, amit a litván énekesnő olyan érzéki dekadenciával nyújtott, és azóta ő is lelkesen dalolta a Vaszkreszenyjét – oroszul különben is jobban passzolt Igor herceghez.

Még akkor is ez a dallam járt a fejében, amikor visszaérkezett Máté lakásába, ahol azt a kis szobát bérelte teljesen baráti áron. Amint belépett az előszobába, rögtön megütötte a fülét annak az idétlen fickónak a hangja, aki celeb lévén biztosra vehette, hogy büntetlenül mehet mások – például Misa – idegeire. Ez viszont azt jelentette, hogy a viszonylag korai időpont ellenére – fél tizenegy – Veronika már ébren van. Ez meglepő annak fényében, hogy délig lustálkodhatna, mert Máté valami céges, hétvégi fejtágítón van.

Veronika, Verocska – vagy ahogyan Aljosa előszeretettel nevezte: a gyevuska – Máté legújabb szívszerelme volt – amióta Misa itt lakott, szám szerint a harmadik. Veronika nem volt se több, se kevesebb annál, aminek látszott: egy trendi huszonéves kis csaj, aki kozmetikusnak tanul. Úgy is nézett ki, mint a többi trendi huszonéves: egyenes, hosszú fekete haj frufru nélkül, szoláriumbarna bőr, vastag, rózsaszínre pingált ajkak, az a bali táncosnőket megszégyenítő műköröm-kreáció, amivel már kisebb sebészeti beavatkozást is végre lehetne hajtani, műszempilla és festett szemöldök. Ez utóbbi sajnos nem volt egy műremek, mert az egyik csoporttársa csinálta, a bal oldal pedig kissé vastagabbra sikerült, mint a jobb, így Veronikának minden reggel barna szemceruzával szinkronba kellett hozni a kettőt. Ezt leszámítva formás, vékony derekú lány volt, aki előszeretettel hordott leggingset toppal és derékig sem érő fekete műbőr kabátot, hogy kortársaihoz méltón a férfinépet hergelje. Ehhez képest ezen a reggelen egy kinyúlt póló volt rajta, meg a felemás szemöldök, és álmosan kavargatta a kávét a nappaliban, a kanapé kellős közepén törökülésben, miközben a tévét bámulta.

– Jó reggelt! – intett Misa, a konyha felé tartott, egy gyorsan összerittyenthető nescafé reményében.

– Szia, Misa! – kiáltott fel Verocska, mintha hirtelen, csak ebben a pillanatban érzékelte volna a valóságot. – Merre jártál?

– Igorral lementünk a Hopp Ferenc Múzeumig és vissza – válaszolta Misa.

– Tök rendes tőled, hogy ingyen sétáltatod azt a kutyust – mondta Verocska. – Figyu… szeretnék veled beszélni – tette hozzá, és egy gombnyomással lenémította a tévét.

„Ennyit a kávéról” – futott át Misán, és csak remélhette, hogy nem egy dohányzásellenes félóra következik.

– Oké – bólintott.

Verocska arrébb húzódott, hogy a férfinak helyet szorítson.

– Máté azt mondta, hogy nem akar beleszólni, döntsem el én… de szeretném tudni, te mit gondolsz.

Misa leült Verocska mellé, és igyekezett komoly képet vágni.

– Miről van szó? – Ezek szerint nem a dohányzás lesz a téma, talán egy új hajszín vagy körömlakk. Verocska ugyanis valamilyen különös oknál fogva előszeretettel tárgyalta meg vele ezeket a témákat.

– Tudod, most ebbe a kozmetikusiskolába járok – kezdte a lány.

Misa bólintott. Hogyne tudná, hiszen egy hete sincs, hogy hagyta, Verocska legyantázza a lábait gyakorlat címén. Máté ugyanis nem volt hajlandó belemenni, mert szerinte a gyantázott férfiláb „tök buzis”, de Misa engedte, úgyse látja senki. Sőt, még Aljosát is sikerült beszerveznie, aki egy jó poénnak vette az egészet, mert azt hitte, Misa így akar összejönni Verocskával.

– Beszéltem pár lánnyal, és nem hiszem, hogy végig tudom csinálni – magyarázta kétségbeesetten a lány.

– De eddig minden olyan jól ment, nem? – kérdezte óvatosan Misa.

– Igen… – kezdte a vállát vonogatni Verocska –, de nem tudnék egy idegen férfit… szóval, érted?

Misa nem igazán értette.

– Én nem olyan lány vagyok – sóhajtott fel Verocska.

– Hm. – Ennyit tudott magából kipréselni Misa, majd várakozóan nézett a lányra.

– Arra gondoltam – folytatta Verocska –, hogy átiratkozom a műkörmöstanfolyamra.

– Jó választás, az most nagyon menő szakma – bólintott Misa. – És ott nem is nagyon vannak idegen férfiak.

Verocska elmosolyodott, felemás szemöldöke tükrében ez igazán érdekesen hatott.

– Köszönöm! – ölelte meg a férfit. – Tudtam, hogy meg fogsz érteni. Veled olyan jó dumcsizni!

– Bármikor szívesen!

– Gyorsan felhívom anyut, és elmondom nekik is! Tudod, apa kicsit aggódik emiatt, jobb lesz, ha megnyugtatom – kapta fel a mobilját a kanapé előtti dohányzóasztalkáról.

Misa bólintott, majd kisietett a konyhába, hogy ne zavarjon.

– Szia, anyu… – hallatszott a lány izgatott hangja, Misa becsukta az ajtót és csend lett.

„Ez Verocska” – állapította meg magában, majd leemelte a nescafés üveget a polcról, ami szokatlanul könnyűnek tűnt, és miután kinyitotta, teljesen üresnek is.

Verocska előszeretettel dézsmálta a Davidoff fémjelezte instant kávét, ami hivatalosan Misa tulajdonát képezte. Máténak ugyanis egy hiper-szuper, hatalmas kávéfőzőkomplexuma volt, ami több nyelven beszélt, de csak szemes kávéval működött, és Verocska egyedül félt használni, nehogy elrontsa. Misa pusztán udvariasságból sosem tette szóvá a dolgot, de olykor kénytelen volt szálas teára váltani a kávé helyett – azt Verocska valamiért nem szerette, így sosem fogyott ki.

Amíg arra várt, hogy felforrjon a víz, Misa a konyhapultnak dőlve éppen azt tervezte, mit fog csinálni ezen a napon, pontosabban azt, hogy semmit sem fog csinálni. Már vagy két hete letöltötte azt a sorozatot, és végig akarta nézni, ami tökéletes elfoglaltságnak is tűnt egy ilyen ködös októberi vasárnapon.

Verocska éppen konferenciabeszélgetést tartott a fél kozmetikuscsoporttal, így csak kinyitotta az ajtót, és intett a nagydarab orosznak, hogy jöjjön be, majd hátra mutatott, a szoba felé, ahol Misa lakott. Aljosa Mirnov a maga százkilencvenöt centijével elég alacsonynak tűnt a négy méter belmagassághoz képest, de valószínűleg ilyesmin sosem töprengett sokáig. Diszkrét százegynehány kilója ezen a testmagasságon viszont feltűnően arányosan helyezkedett el, és különösebb erőfeszítésébe sem került a dolog – lényegében a konditermeket messziről kerülte. Jellegzetesen orosz arca volt, széles száj, enyhén széles orrcimpák, világító kék szem. Nem olyan rideg acélszürke, mint Misáé, és nem is olyan meleg barna, mint Mátéé – jegyezte meg magában Verocska, amikor először látta a férfit. Kissé elálló fülek, ami még nem lenne gond, ha nem lenne az a bilivel nyírt, kese szőke frizurája. Aljosa azonban a hajdivatban behozhatatlan hiányosságait egyetlen mosollyal képes volt kompenzálni, mert ahogy megvillantotta mind az ezer fogát, mindenkit levett a lábáról, nem lehetett rá haragudni.

Aljosa jól ismerte a járást ebben a lakásban, meg sem állt az ajtóig, bekopogott, majd egyszerűen benyitott.

Misa az ágyon ült, a laptopot bámulta fülhallgatóval a fülében, hogy ne zavarja meg az évezred kozmetikai szimpóziumát, így csak akkor vette észre Aljosát, amikor az már mellette ült és a képébe vigyorgott.

– Mi újság? – kapta ki a füléből a fülhallgatót. Ez lényegében a mennyit adjak kölcsön mondatnak felelt meg. Aljosa ugyanis folytonos likviditási problémákkal küszködött, és valamiért Misát szemelte ki ennek megoldására.

Ez így volt akkor is, amikor megismerkedtek két és fél évvel ezelőtt. Aljosa zárás utánig maradt, mert nem tudta kifizetni a számlát, Misa pedig jobb híján kénytelen volt fizetni helyette, mert úgyis tőle vonták volna le. Az orosz olyan részeg volt, hogy ketten támogatták kifelé menet, így Misa biztos lehetett benne, hogy búcsút inthet a pénzének. Másnap azonban Aljosa megjelent, méghozzá színjózanon, és kikérte magának, hogy vele jótékonykodjanak, bár fizetni akkor sem tudott volna. Misa egy hirtelen ötlettől vezérelve csak annyit mondott:

– Barátok közt nem számít.

Aljosa, aki a nevezetes estéből semmire sem emlékezett, ebből azt a következtetést vonta le, hogy ők ketten akkor márpedig barátok, és ennek következményeképpen onnantól kezdve, amikor csak megszorult, mindig Misához fordult. De ha bárki azt gondolná mindebből, hogy Aljosa pusztán bankautomatának tartotta Misát, az bizony téved, mert bár soha egyetlenegy fillért se adott meg a pénzből, amivel tartozott, de egyéb javak révén azért mindig igyekezett törleszteni. Először egy bontatlan csomagolású Armani napszemüveget hozott, aztán egy doboz szivart – igaz, ezt javarészt együtt pöfékelték el –, vodkát, pezsgőt, egy egész karton kaviárt, füstölt lazacot, egyszer pedig beállított egy drapp színű öltönnyel és fél tucat inggel meg nyakkendővel. Mindegyik címkéjén ott szerepelt az YSL logó, vagyis Yves Saint Laurent. Aljosa ugyanis tudta, hogy Misa kedveli ezt a márkát, hiszen ezért szenvedték végig azt az idióta filmet is, bár Aljosa kissé meglepődött, amikor kiderült, hogy ez a francia meleg, mint a sütőkemence.

„Amíg nem az én seggemet akarják, addig nem érdekel” – ez volt Aljosa hivatalos álláspontja a kérdéssel kapcsolatban, de félig-meddig kárpótolva érezte magát a filmben szereplő hiányos öltözékű nőnemű látványelemekkel.

Szóval Aljosa révén Misa ruhatára és kajásdoboza pár impozáns, bár kétes eredetű darabbal bővült, a furcsa kirándulásokról nem is beszélve. Három hete például Aljosa azért verte ki az ágyból hajnalok hajnalán, mert aktuális oldalbordája Bécsben akart kávézni. Aljosa nem akart ellenkezni, mert a lány eszméletlen dögös volt, szexi meg minden, viszont kettesben Bécsig oda-vissza nem sok kedve volt a dologhoz, mert akkor beszélgetni is kellene, az meg nem annyira az erőssége. Ráadásul mint minden rendes hódító nép, Aljosa is csak a saját nyelvén értett, vagyis oroszul, no meg persze egy kicsit magyarul – már amennyi ráragadt az elmúlt években –, de azt még ő is tudta, hogy Bécshez ez kevés. Így külön jól jött, hogy Misa tud angolul és egy kevéssé még németül is.

– Öltözz ki, megyünk a New Yorkba! – vigyorgott Aljosa, mert ezen a reggelen oldalbordájának ez volt a legújabb heppje. – Hozhatod a gyevuskát is!

Misa már feladta, hogy elmagyarázza Aljosának, semmi köze Veronikához, és ezen nem is nagyon akar változtatni, így csak mosolyogva legyintett.

– Ha nem, hát nem! – vonta meg a vállát Aljosa. – Két tyúk már így is van lent a kocsiban – tette hozzá kajánul, majd felállt és a szekrényhez lépett. – Ezt vedd fel – emelte ki az Yves Saint-Laurent a szekrényből.

Egy emeleti asztalnál kaptak helyet egészen közel a zongoristához, aki éppen Máté Pétert játszott lakodalmas ritmusban, ami nem kifejezetten nyerő párosítás például az Elmegyek vagy a Most élsz esetén. Yves Saint Laurent és az Aljosa méretére szabott Hugo Boss ezek szerint megtette a hatását, akárcsak a két dögös tyúk, Aljosa oldalbordája és annak hason borotvált barátnője. Sok közös témájuk ugyan nem akadt, pedig Aljosa mindent elkövetett, hogy összehozza azt a másik kettőt.

– Misa híres magyar író, olyan, mint Dosztojevszkij – mutatta be barátját.

– Inkább mint Szemjonov, de talán az is túlzás – javította ki Misa, mert sem termékenységben, sem eladott példányszámban nem közelítette meg egyik fentnevezett szerzőt sem. – Valójában krimiket írok – tette hozzá magyarázatként.

– Mondom én! Dosztojevszkij! – vágta rá Aljosa, mert ott van az az uzsorás öreglány, akit fejbe vágott az albérlője vagy mi, és az a másik könyv, ahol az apját nyírta ki a zabigyerek. Na, ez mind a kettő Dosztojevszkij, nem? És Misa is ilyesmiket szokott írni. Akkor meg kinek van igaza?

– Én nem olvasok csak szerelmes történeteket – jegyezte meg a barátnő nagy komolyan, és Misa érezte, hogy jobb lesz témát váltani, ezt viszont már a hölgyekre hagyta.

Az asztalnál is inkább ők vitték a szót, Misa pedig a csendben figyelek üzemmódra kapcsolt. Ez kiválóan működött egészen a desszertig.

– Bassza meg! – fordult hirtelen oldalra, és az arca elé emelte az itallapot.

Aljosa érdeklődve nézett körbe, majd megpillantotta a gondosan elrendezett szőke hajkoronát egy kigyúrt, kopasz figura társaságában.

– Bassza meg! – ismételte, az asztal felé fordult, mintha nagyon érdekelné, milyen fagylaltot is válogattak neki össze abba az üvegkehelybe.

A kigyúrt és a szőke elvonultak, szerencsére egy másik szinten volt asztalfoglalásuk.

– Szerintem menjük – javasolta Misa pár másodperccel később.

Aljosa bólintott, ő se akart balhét.

– De én még nem fejeztem be a desszertet – vetette oda az oldalborda sértődötten, mert ki nem állhatta, ha csak dekoratív húsdarabnak nézik.

– Ugorjunk át a Callasba! Úgy hallottam, az X-faktor fél stábja odajár – grimaszolt Misa, jobb szeretett volna már épületen kívül lenni.

– Úristen! Ezt csak most mondod! – kiáltott fel az oldalborda.

A csel bevált, és alig fél órával később egy másik asztalnál vártak egy egészen más desszertre.

Misa tényleg igyekezett, de nem álcázta valami jól, hogy a nő bizony hatással volt rá. Újra látni Olgát azok után… hát, öregem, egy bassza meg kevés lesz.

Misa egyébként már a gimiben is olyan lányokat szúrt ki, akiket nem kellett volna, és ez a rossz választási stratégia – úgy látszik – egész életét végigkíséri majd. Viszont ha elég szemfüles lenne, megírhatná a Hogyan ne csajozzunk, vagy a Melyik lányt kerüljük messzire, ha nem akarunk pofára esni a nyolcadikról című bestsellergyanús, életrajzi ihletésű tanácsadó könyveket. Esetleg megtoldhatná egy Albérletkeresési tippek kezdőknek és haladóknak című kiadvánnyal is a sikersorozatát, utána pedig csak mixelni kellene őket, ahogy a nagyok teszik. Visszatérve azonban a párkeresés témaköréhez, Misa egyik korábbi választottjával sem szívta meg annyira, mint Olgával, pedig Aljosa figyelmeztette, már az első alkalommal:

– Bejönne neked, mi? – bökte oldalba, miközben az utcán cigarettázva Olga távolodó alakját figyelték az étterem előtt, ahol Misa dolgozott. A nő valami cipőfűzőkből és selyemdarabokból összeöltött ruhaféleséget viselt, amiben lényegében úgy festett, mintha meztelen lenne. Misa több hónapja epekedett az elérhetetlen, rideg szépség után, de nem válaszolt Aljosának, csak somolygott, mert a fejében már egy Exotic-szám forgott:

„Fúj a szél és zúg a Volga.

Milyen gyönyörű lány vagy te, Olga!

Tavaly miattad állt el a hóesés.

Fúj a szél és zúg a Volga.

Milyen gyönyörű lány vagy te, Olga!

Moszkvában egy ágyban lenni veled oly mesés…”

– Kurva gyorsan verd ki a fejedből! – mordult rá Aljosa szigorúan, Misa azelőtt még sosem látta ilyennek. – Dögös csaj, de egy rafinált ribanc és sose kezdene egy hozzánk hasonló csóróval. Ráadásul Jurij Szuvorovval kavar. Tudod te, ki az a Jurij Szuvorov?

Nem, Misa nem tudta, így csak megvonta a vállát.

– Az mindkettőnk nagy szerencséje! – vágta rá Aljosa.

Misának mindezek ellenére sem sikerült Olgát kivernie a fejéből, főként azért, mert hetente kétszer-háromszor mindig náluk ebédelt, hol egyedül jött, hol Szuvorovval. Misa persze igyekezett diszkréten meghúzódni a háttérben, és átpasszolni az exkluzív vendéget, amikor csak lehetett, ha pedig pont ő kapta azt az asztalt, mindig udvarias, de távolságtartó volt. Egyébként nem kellett magát annyira törnie, mert az ügyeletes szívtipró, önjelölt stand up comedy sztár kolléga, Jenci szinte sportot űzött abból, hogy Olga az ő vendége lehessen, és kedvére udvarolhasson a gyakran flegma jégkirálynőnek, aki ugyan egyetlen szavát se értette, és nem is nagyon figyelte, de a srácot ez nem zavarta. Ezt Misa olykor még szórakoztatónak is találta.