KOVÁCS ADORJÁN

A PRÓTEUSZI PETŐFI

KÍSÉRLETEZŐ ÉS ANTICIPÁLÓ
KÖLTÉSZETE 1845–49

Második, javított és bővített kiadás

Ad Librum

Budapest, 2023

A PRÓTEUSZI PETŐFI

Címoldal

Ajánlás

Mottó

Előszó a második kiadáshoz

Előszó az első kiadáshoz

„[Lelkem] mindig új s új alakot vált S mégis folyvást az egykori”

„Durva faalkotmány!”: Az őrágy

Cinikus disztópia és szekularizált eszkatológia

I.

II.

III.

A megváltó perverz erotikája és megváltása

I.

II.

III.

IV.

V.

Megalázottak és megszomorítottak: Petőfi mint naturalista

I.

II.

A nemiség szörnyű-szép mivolta

I.

II.

III.

IV.

V.

Az ateista hitvallása

A művészetnélküliség művészete

I.

II.

III.

„De ami marad, csak a költők műve.”

„…az elragadó szél Képzeletem százrétü vitorlájába beléfújt”

I.

II.

III.

A nem létező művekről

I.

II.

III.

Utóhang

Felhasznált irodalom

A szerző

A költő születésének 200. évfordulójára

Ki vagyok én? Nem mondom meg…

Petőfi Sándor

Volt két esztendő, 1847–1849 között, amikor Európa legjobb költője, legnagyobb újítója, leginvenciózusabb nyelvművésze Petőfi Sándor volt.

Fried István

ELŐSZÓ A MÁSODIK KIADÁSHOZ

Az eredeti szöveget néhány helyen javítottam és kiegészítésekkel pontosítottam; legfőképp pedig öt új fejezettel bővítettem a kiadást.

Egy megjegyzés a könyv címéhez: félreértés lenne Petőfi bemutatott próteuszi tulajdonságát „posztmodern” értelemben magyarázni; természetesen marad a műveinek szerzője, és ezeknek jelentésük is van, de a művei belső és külső sokfélesége és ellentmondásossága miatt annyira kitágult a szerző fogalma, hogy Petőfi életművének valamilyen homogeneitás felé irányuló elemzése véleményem szerint meghiúsul. Több mint egy szerző akart lenni, és ezáltal nem megfogható a személye, eltűnt a műve mögött. Bár nem volt meg a modern próteuszi koncepció, maga a tény már megvolt nála. Ebben is avantgárd ugyanúgy, mint a költészetének továbbfejlesztésére való folyamatos törekvésében.

Remélem, hogy könyvem minden hiányossága ellenére eléri a célját: Petőfi költészetének minél jobb megismerését és igazabb megítélését.

Frankfurt–Budapest, 2022 nyarán

Kovács Adorján

ELŐSZÓ AZ ELSŐ KIADÁSHOZ

Jelen könyv Petőfi Sándor születésének 200. évfordulójára íródott, és tudatosan kísérletező, gondolati és irodalmi irányzatokat anticipáló szerzőként kívánja bemutatni e világirodalmi szintű magyar költőt, akit máig pont népszerűsége következményeként értenek félre. Esszéista jellegű tanulmányoknak lehetne nevezni e szövegeket. A tárgyalt művekre alkalmazott módszer leginkább szövegimmanens megközelítésű. Miután részben a német kultúra légkörében nőttem fel, nyugati szemszögből is néztem Petőfire, talán nem a könyv hátrányára.

Lectori salutem!

Frankfurt–Budapest, 2021 nyarán

Kovács Adorján

„[LELKEM] MINDIG ÚJ S ÚJ ALAKOT VÁLT S MÉGIS FOLYVÁST AZ EGYKORI”

A PRÓTEUSZI KÖLTŐNEK A MŰVE MÖGÖTTI ELTŰNÉSE

Petőfi szándékolt sokrétűsége és az avval járó ellentmondásossága még mindig rejtély: elemzői például a mű életrajziságában vagy a közönség előtti „image”-ének menedzselésében keresik a magyarázatot. Ezzel ellentétben kifejthető, hogy Petőfi gyakorlatilag már a „modern” szerző identitásának nem egyértelműségére, illetve azonosíthatatlanságára törekedett, mint később (persze másképp) például Arthur Rimbaud vagy Fernando Pessoa.

***

Petőfi Sándor a „legjelentősebb, a legtöbbet használt és felhasznált, a legtöbbet csűrt-csavart, a leggyakrabban idézett, a legtöbbet vulgarizált, a leggyakrabban, éspedig minden elképzelhető irányban, politizált, a legtöbb utcanévvel, emléktáblával és szoborral tisztelt, a leggyakrabban és az így cselekvők nevetségességéig mitologizált, nem véglegesen kiadott, a németbe túl keveset és elferdítve, mégpedig rosszul és olvashatatlanul fordított, politikailag és poétikusan izgalmas, esztétikusan és nyelvileg élénken ható és ugyanakkor a költészetet forradalmasító, nagyon magyar költő, akinek »természetesen« szláv gyökerei vannak”.[1]

A költőnek és recepciójának sokrétűsége, de ellentmondásossága is mind benne van ebben az idézetben. Ő maga is tudta ezt, írván: „Nem ért engem a világ! / Nem fér a fejébe, / Egy embernek éneke / Hogy lehet kétféle?”[2] E versében még csak kettősségről,[3] az ember és polgár Janus-arcáról van szó, de már A szél című versében négy különböző lelkiállapotot említ: szelídet, vadat, csendeset és viharosat.[4] Itt is még kétszeres „kettősségről” lehetne beszélni. Ezt is fokozta a Dalaim hat versszakának megfelelő hat lélekábrázolásával (és hozzá illő beszédmóddal): „ábrándos”, „könnyelmű”, „szerelmes”, „mámoros”, „bánatos”, „haragos”.[5] De ennél összetettebb arculattal rendelkezik költészete. Ezért legtalálóbb Petőfi 1847 januárjában kelt A felhők című költeménye, amelyben nem felsorol, hanem költészete lehetőségeit határozatlannak írja le: „lelkemnek […], / Melly mindig új s új alakot vált / S még is folyvást az egykori.”[6] Petőfi nemcsak tudta, hanem tudatosan akarta ezt. A kérdés nemcsak az, hogy miért, milyen okból kifolyólag, milyen indoklással tette ezt, hanem hogy hova vezetett (a költészetére, a recepciójára és az irodalomtörténeti fejlődésre való tekintettel).

A leggyakoribb, a legáltalánosabban elfogadott magyarázat megítélésem szerint nem kielégítően találó, a költeményei évek szerinti tagolása, az évzáró versek, a keletkezési helyek pontos megjelölése ellenére: ez a Petőfi-életmű oly megszokott, főleg életrajzi interpretálása, illetve minden benne véghezvitt újításának az életrajzi énnek valamilyen helyzetével azonosított, újonnan konstruált költői énre való visszavezetése. Ahogyan Borbély Szilárd írta: „Petőfi egyszeri és megismételhetetlen költői kísérlete az élet dalok általi, dallá történő átlényegítésére a versszöveg kódjainak folyamatos megújítását követelte meg. […] Petőfi költészete nem formális és formalista poétikai újítások, mint öncél jegyében megalkotott szövegvilág. Az öndefiniálás állandó jelenléte (vagyis a Ki vagyok én? kérdés sorozatos feltevése és újabb válaszok megformálása) szorosan összekapcsolódik az önidézés addig ismeretlen nyelvi terében való mozgásával. A Petőfi-szövegek (versek és próza) saját nyelvi teret képez[nek], amely szollipszista módon elkülönül a környező nyelvi tértől. Az önkép és az identitás változásai […] versek időrendjének tudatosításával és állandó egymásra vetítésével követhető[k]. Petőfi saját versgyűjtő füzetében dolgozik azon a nyelvi téren, amelyben megalkotja, dallá lényegíti az életét, és ebből mindig meghatározott pragmatikus szempontok szerint teszi a publikálás által láthatóvá az általa éppen kívánatosnak tekintett imágót, személyt, aki a nyilvános térben megjeleníti a Petőfi Sándor nevű piaci terméket.”[7]

Ez egy, a Petőfi-irodalomban rég ismert látásmód (életrajziság) korszerű megfogalmazása, feldúsítva a közönség előtti „image”-e vagy csak magához viszonyított önképe menedzselésének és az alakuló irodalom- és médiaüzem figyelembevételével.[8] De mi figyeljünk a „folyamatos megújítás” (a közönség felé nézve külső és a művére nézve belső) következményeire! Petőfi sokrétűsége és műveinek sokfélesége ahhoz vezetett, hogy már életében, de az eltűnése utáni valamennyi korszak számára is mindig valami más volt: először népies költő, aztán nemzeti költő, azután polgári, végül pedig proletár költő. Földényi F. László írja: „A későbbi generációk a népdalköltőt ünnepelték benne, de titkolták a radikalizmusát; a szerelmi költészetét magasztalták, de nem vettek tudomást arról, hogy számos verse nem szalonképes; a kedélyes bordalait énekelték, s hallgattak az anarchisztikus, gyűlöletet is árasztó gondolatairól.”[9] (De volt olyan idő is, amikor a radikalitását és gyűlöletárasztását helyeslően hangsúlyozták.) Minden félnek annyiban igaza volt, hogy a sokoldalúságnak, sokrétűségnek belső következménye Petőfinél sokszor az ellentmondásosság. Számos határozott kijelentésének az azt kizáró ellenkezőjét is lehetne a szövegeiből idézni. Példának (a már idézettek mellé) a kvázi buddhista lélekvándorlási felfogását hozom a Halhatlan a lélek… című verséből („Csak itt lenn a földön marad / A földön él és vándorol.”[10]), melléállítom a Mosolyogj rám! című versből e mondatot: „S a halottak […] várnak a feltámadásra!”,[11] és összehasonlítom a kísértet gondolatával, amely nemcsak a Szeptember végénben,[12] hanem már a Volnék bár… című versben is megmutatkozik;[13] vagy állítsuk szembe a Petőfi által kimondott költői megszólalás, Margócsy István szavaival, „öncélúságát és önelvűségét”[14] („A pacsirta fönn a kék magasban / Istenének és magának zeng.”[15]) ezzel A nemzetgyűléshez című verséből származó felkiáltással: „Egy ember szól, de milliók nevében!”[16]

Ha – mint az utolsó példában – Petőfi szintén változó önjellemzéseivel van dolgunk, akkor ezeket „szerepjátszásnak” szokták nevezni Horváth János után, és az ebből adódó ellentéteket „szerepdilemmáknak”. Horváth is már (mint Borbély) szociologikus kategóriákban gondolkozik: nála is fontos a nyilvánosság. „[F]elfogása szerint Petőfi lírájának jelentős, lényeges formáló ereje a szerepjátszó tudatosság, a kamaszkortól kísérő szerepjátszó ösztönnek észrevétele és tudatos érvényesítése az alkotásban […] [a] fokozódó nyilvánosság hatására” egyre inkább, írja Pándi Pál ennek a tanításnak tanulságos kritikájában.[17] Horváth „lényegileg két Petőfit konstruál: egy igazit és egy szerepjátszót”.[18] Szóval itt is megállapíthatjuk Petőfi magával ellentétes voltának feltételezését. Ez Horváth szerint addig vezeti őt, míg – röviden mondva – a pályája végén azt hiszi, hogy azonos a szerep a személlyel. Nagyon csábító ez a magyarázat, mert látszólagosan Petőfi maga kínálja ezt a megoldást a zsánerképeiben, helyzet- és népdalaiban, aztán a poéta-váteszi költészete és politikai tevékenysége végzetes összhangjában. Így e változások (sokszor: váltások) és ellentmondások tényét habár jogosan ily szempontból is lehet értelmezni, nagy a veszély – igaz, hogy Horváth nem esik ennek áldozatul –, hogy kevesebb értékűnek tarthatja az elemző a szerepjátszó „ál-Petőfi”-verseket az „igazi”, „őszinte” Petőfi-verseknél. A szerepjátszás elmélete ezáltal, amellett hogy a költő tudatosságát hangsúlyozza, sajnos mégis elmulasztja a költészet mesterséges oldalának a méltányolását. Meglátásom szerint ez az oldal pedig nagyon fontos Petőfi nagyon is tudatos művészeténél.

Földényi F. László a leírt ellentmondásos kvalitást úgy akarta normalizálni, hogy az ellentétek ellentmondását dialektikusan feloldottnak jelentette ki. Így azt állította Petőfiről, helyesen, hogy „[ú]gy volt patrióta, hogy közben ízig-vérig kozmopolita is volt”.[19] Míg ezeknek az álláspontoknak a viszonyáról még azt lehetne mondani, hogy, Földényit követve, annyiban „természetes egység”,[20] hogy akár a burzsoá, de a jakobinus, marxista és leninista internacionalizmusban is jóváhagyták a népek önrendelkezési jogát. (A mai globalizált világban ez már nem magától értetődő, ezért valóban nem természetes akkor sem, ha egysége még ma is elképzelhető.) De a Földényi által említett ellentéteknél már teljes ideológiai elfogultság lenne, ha csodálkoznánk, hogy „[a] magyar irodalom és a magyar politikai kultúra azóta sem” volt „képes ennek a természetes egységnek a megvalósítására”.[21] Mert a „népiesség” és a „szociális radikalizmus”, a „patriotizmus” és a „liberalizmus” olyan Földényi által felsorolt fogalmak és irányzatok, amelyek nem mindig békíthetők ki egymással, és „természetes egységről” már egyáltalán nem lehet beszélni attól egészen eltekintve, hogy Petőfi egyáltalán liberálisnak volt-e nevezhető.

Az talán igaz, hogy Petőfi ellentéteket próbált együtt gondolni, de főleg jó költeményeket akart írni. Petőfi művének minden egyes darabjában következetes volt, de a műve nem (mindig) az, hanem sokszor ellentmondásos. Éppen azért minősíthető nagy művésznek, mert az emberi lélek számtalan, gyakorta ellentmondásos lehetőségét és megnyilvánulását egyetlen személy létére magába foglalta, és nem törődött azzal, hogy az egyik költeményében mást mondott, mint a másikban. Többek közt ez az anarchisztikus viszonyulása teszi érdekessé és „modernné”. A későbbiekben részletesebben foglalkozunk ezzel a jelenséggel.

Margócsy István szerint az említett „kettősségnek” megfelelő „szaggatottságot”, amelyet Petőfi híres, az 1847-es versgyűjteményéhez írt előszavában elfogadott mint magára vonatkoztatható jelenséget, „nem pszichológiailag vagy életrajzilag kellene értelmeznünk, hanem [egy] költészeti szerepháromság feloldhatatlanságából lehetne eredeztetnünk. Petőfi költészetének váltásai és dilemmái e szerepeknek váltásai és dilemmái.”[22] E három költőszerep a következő: „a szélsőségesen individualista vallomásos költőé […], a természetbe és a közösségbe beleolvadó, bennük tökéletesen feloldódó »természetes« költő[é] […], a népet vezető és irányító profetikus költő[é].”[23]

Ez meggyőző magyarázat, mert irodalomelméleti tényekre támaszkodik, elveti a pszichologizálást és az „életrajziságot”, és elismeri az álláspontok feloldhatatlanságát. Meggyőző, de nem elegendő. Elegendő lenne, ha Petőfi csak költészete tartalmában, a gyakran ellentmondásos gondolataiban, álláspontjaiban és témáiban lett volna változatos, de ő az általa gyorsan fejlesztett nyelvezetében és módszereiben is rendkívül változatos volt. Pedig az utóbbiak nem okvetlenül következnek mindig az előbbiekből, illetve a költőszerepeknél sokkal többek lehetnek – és valóban azok is. Gondoljunk csak a nemrég felbukkant korai novelláinak romantikusan „vagdalt” stílusára, amelyet továbbfejlesztett regényében és drámájában csak azért, hogy ezt is felváltsa egy köznyelvi prózai stílussal! A költészete is rövid idő alatt a „fentebb stílus” romantizáló modorától vagy ókori versformák használatától egy köznapi nyelven és egyedi formákban írt költészeten át egy már majdnem parlandónak nevezhető stílusig vagy olyan prófétai hangú költeményekig jutott el, amelyek (megint) „a »fentebb stílus« irodalmi regiszterében mozognak, [de] egy erős retorikával jellemzettek”.[24] (Rövid idő alatt, ne felejtsük el, nem több mint öt-hat évet értünk.) És még nem beszéltünk a formai megoldások sokaságáról. Gondoljunk e kérdés kapcsán jó néhány egykorú költőre, akik bizonyos „kedvenc” versformákat ápoltak, és egész ciklusokat írtak egyetlenegy versforma alkalmazásával. Ezt Petőfi sosem tette.

Szerintem nem is az Petőfi még mindig nem igazán felismert különlegességének, sajátosságának titka, hogy ellentétes gondolatokat össze tudott volna kapcsolni, ami neki sem sikerülhetett, hanem hogy összeegyeztethetetlen álláspontokat soha nem játszott ki egymás ellen, és azokat egymás mellett hagyta érvényesülni, ami valami egészen más, mint egy dialektikus feloldás. Ezáltal sok korabeli szellemi áramlatot tudott olvasmányok eredményeképp magába szívni vagy gazdag lelkéből előteremteni, ezáltal nemcsak lépést tartva a kortárs irodalom vívmányaival, hanem kiépítve és továbbfejlesztve ezeket. Így híres, Shelley-re emlékeztető optimizmusa és lelkesedése ugyanolyan hatalmas volt, mint életgyűlölete és halálvágya, „amely Novalis utódjává, Baudelaire és Schopenhauer kortársává, sőt Nietzsche elődjévé is teszi őt. […] rettegést árasztó költeményei pedig nem idegenek Kierkegaard filozófiájától, aki éppen 1844-ben írta A szorongás fogalma című művét.”

És Földényi hozzáfűzi, hogy Petőfi „[n]aiv költő volt a schilleri értelemben; ugyanakkor a szentimentális vonások sem hiányoztak belőle”.[25] Itt is egy ellentmondás konstatálható.

Ezért félrevezető vagy elégtelen Petőfit egyetlenegy irodalmi vagy világnézeti irányzathoz kapcsolni, mint ezt sok irodalomtörténész megtette (például Horváth János a „szerepjátszás” elméletével). Ez a „Petőfi-irodalomnak […] homogeneitás felé irányuló portretírozó törekvése”[26] (Margócsy István a Petőfi szerepdilemmái című tanulmányában többek között Jókai Mórt, Riedl Frigyest és Németh Lászlót nevezi meg) sok tévúthoz, főleg egy méltánytalan leegyszerűsítéshez vezetett. A már említett Pándi Pál is Petőfit stílusban a „lírai realizmus” és világnézetileg a kommunista eszme ketrecébe akarta zárni.[27]

A leginkább használt és ezáltal már untig megszokott leegyszerűsítés a „népiesség” fogalma, mutatkozzon az meg Petőfit magyar népdalokat zengő népies költőnek vagy a magyar nép szabadságát hirdető nemzeti költőnek értelmező felfogásban. Ezzel szemben javasolta Margócsy István „radikálisan átértelmezendőnek azt a stratégiát, mely Petőfiben csak vagy elsősorban egy speciális magyar népiességnek és népies realizmusnak látná megtestesülését”.[28] A 19. század második felében külföldön gyakorolt, a fordítások sokaságán felmérhető hatása szerinte nem lenne ilyen Petőfi-képpel megmagyarázható.[29] Természetesen Petőfinél is mind jellemében, mind művében találhatók állandó elemek, mint a kérlelhetetlen őszintesége vagy a szabadság- és függetlenségvágya, amelyekről semmilyen körülmények között nem mondott volna le. Ehhez az egyenességhez tartozik a változó újdonságok legalább ellentmondásosságukban fenntartott következetessége. Ebben igaza volt neki és „homogeneizátorainak” vagy az ellentéteit dialektikusan feloldóknak, hogy „folyvást az egykori” maradt. De az említett szűk skatulyázások semmi esetre sem felelhetnek meg Petőfi költői tehetségének és – merjük kimondani – nagyságának.

A népiességet illetően inkább megfelelő az a nézet, amely azt Petőfi pályájának csak első publikált korszakában látja meghatározónak. Gintli Tibor és Schein Gábor nem az életrajziságban, nem a szerepjátszásban, nem a szerepdilemmákban, hanem a költői személyesség fejlődésében keresik a kulcsot Petőfi életművéhez, és azt találják Petőfi népies verseiben, hogy azok „a bennük megszólaló lírai ént igyekeznek a népdalokhoz hasonlóan személytelen, egyedi vonásokkal nem rendelkező alakká stilizálni. […] A versekben megszólaló hang igyekszik elrejteni a maga szubjektív karakterét, ezért felveszi a népdalok személytelen lírai énjének álarcát.”[30] És sarkítva hozzáteszik, hogy „Petőfi hangjának egyedisége éppen személytelenségében rejlett”.[31] A következő korszak, Petőfi három ciklusával, a romantikus személyesség jelentkezése és elmélyülése, szóval pont az ellenkezője és ellentéte az előbbinek, „egyedi és egyszeri poétikai megoldásokban látja az autentikus költői beszéd biztosítékát”.[32] Itt is tudatos, mesterséges változásról, illetve váltásról van szó.

Petőfi rejtélye és megfoghatatlansága abban a sokrétűségben rejlik, amely a tartalom, a hangvétel, a formák és a nyelvezet ellentmondásos sokféleségében mutatkozik meg, és amelynek – természetesen nem explicite kifejtett – alapja már egy, a művészről alkotott egészen „modern” felfogás: a művész objektiválása. Ez első olvasatra furcsán hangzik Petőfire vonatkozóan, aki kvázi hivatalosan a legszubjektívebb költők egyikeként ismert, de az önmegítélése, a verseiből fent idézett mondatoknak megfelelően, ennek ellenére egyértelmű; de különösen egyértelmű az előttünk álló, már majdnem kétszáz éve közönséget megzavaró eredmény. A megnyilvánulások lélektani sávszélessége és az ezekhez gyakran illesztett módszerek annyira kitágultak, hogy az ezeket eszközlő személy, a szerző mint értelmezhető egyén eltűnik.

Ennek az eredménynek újdonsága, amely egy későbbi, „modernnek” hirdetett poétikát anticipált, az empirikus szerző identitásának nem egyértelműségében, illetve azonosíthatatlanságában áll. Ezzel túlmegyek a „lírai én sokszorosítása”[33] koncepcióján. Úgy, mint a Felhők ciklusban a teljesség már nem képzelhető el, az egyén is olyan töredékes, mint a versek, úgy esik szét a szerző; de ez az identitására nem jelent veszélyt, hanem egy magasabb költői létmódot reprezentál. A művész lehet egy médium, egy látnok, ahogyan Arthur Rimbaud látta („Nem helyes azt mondani: én gondolom. Úgy kellene mondani: engem gondolnak. […] ÉN – az mindig valaki más.”[34]), és ezáltal egy üres csatorna lévén mások gondolatai folynak át rajta. Vagy Petőfi esetében: a művész, már nemcsak az egyéni, személyes, hanem sok más, egészen különböző ember problémáiról beszélve, kaleidoszkopikusan, illetve legyezőszerűen bontakozik ki olyan sok vele nem azonos hangba, amelyek egymásnak sokféleségük miatt összeegyeztethetetlenül ellentmondanak, míg ez az egyetemességen keresztül objektiválódik, ugyanakkor mint szubjektív szerző el is tűnik. (Petőfi váteszi, azaz egy jövőbe látó magasabb lény szócsövének megfelelő, szerepe ebben a vonatkozásban nem döntő, mert csak egy hang a sok közül.) Jóllehet az én Petőfinél is mindig valaki más, de úgy, hogy ő egy kibogozhatatlan csomó, amelynek csak egyes fonalai érthetők világosan.[35] Mind a két esetben az empirikus szerző neve nem egy szubjektív személyt jelöl már meg, hanem egy objektív eszközt. (Vagy Borbély társadalmi-gazdasági kritériumaival élve: a „Petőfi-márka” meghatározhatatlan, mert a márkaalkotó költő olyan sokszor változtatta a márkának a jellegét, hogy csak – különben is szintén mesterséges – neve maradt változatlanul.)

Somlyó György, az első magyar Rimbaud-összes szerkesztője, Petőfit össze is hasonlította Rimbaud-val elsősorban külsőségek, ifjúságuk, szenvedélyességük, hirtelen fellobbanásuk és elhallgatásuk, vándorlási kedvük, a körülöttük kialakult legenda, sorsuk előérzete, utóéletük alapján.[36] Mélyebb rokonságot tár fel az irodalmi forradalmiságukat elemezve, Rimbaud forradalmi világképének magaslatairól „tekintete mind teljesebben ölelheti át az emberi érzelmek minden égtáját; […] sokszor a cselekvés előtt járva, ismételten is saját ellentétébe fordul”.[37] Próteusznak nevezi őt Somlyó, sok „közkeletű alakjára” utalva, amelyek „bármelyik modern szellemi, politikai, vallási irányzat[nak]” megfelelnek, és mindegyikhez „megtalálható […] néhány megfelelő idézet”.[38] Ez valóban Petőfire is vonatkoztatható. S. Varga Pál szerint „az énből kiinduló világtapasztalatból való következtetések a legfontosabb vonást képezik Petőfi költészeti művészetén belül. Ez az én csak […] az ipseité értelmében azonos önmagával, tehát megtartja próteuszi jellegét – ahogyan ezt a »Dalaim« cím alatti ars poetica programszerűen megfogalmazta. […] az én egységét a grammatikai személyen kívül csak az élethelyzetek epikus-anekdotikus, időleges kapcsolata garantálja, melyek a különböző hangulatok alapjául szolgálnak.”[39]

Egy másik itt felidézhető példa a portugál író, Fernando Pessoa, aki a modern szerző kaleidoszkopikus széttöredezettségét az úgynevezett heteronimákkal fejezte ki: Alberto Caeiro, Ricardo Reis, Álvaro de Campo és más nevek alatt írt. Ezeknek a fiktív szerzőknek saját életrajzot, stílust, motívumokat teremtett. Ez esetben az a költői elképzelés, hogy az én „valaki más”, nemcsak mások gondolatainak kifejezéséhez, hanem több én létrehozásához vezetett. Petőfi szokása, azaz hogy akkor használt pszeudonímákat, „ha nem volt biztos benne, hogy a versek megfeleltek-e a konstruált [Petőfi-]képnek”,[40] már ennek az eljárásnak embrionális előfutára.

A zeneszerző Karlheinz Stockhausen, aki kiemelkedő zeneteoretikus is volt, mondja, hogy a modern művészek nemzedéke „kinőtt ebből a lélektannak szentelt érából, és mi csak akkor tartunk valamit lényegesnek, ha az minden embert illet, és ha már nem is közvetlenül érintett valaki. Ezért azt hiszem, hogy valaki, aki mint művész ma még megőrül egy probléma miatt, tulajdonképpen egy korábbi emberiség antikvált személye; hogy egészben véve a tudatosság sokkal átszellemítettebb, és egy művész egy problémát csak egy játéklehetőségnek, egy hangszínnek érez az emberi érzetek és emberi gondolatok arculatában, mint hogy magával hagyja magát ragadni, és esetleg veszélyezteti a kreativitását […].”[41]

A módszerekre fókuszálva az a hagyományos felfogás állapítható meg a művészetekről, hogy műfajokból, műkategóriákból állnak, a lírikus irodalom például dalokból vagy ódákból. E „műveknek variánsai […] lényegében egy nyelven beszélnek […]. Ilyen műkategóriákban jóllehet vannak jellegzetes változások, […] lényegében ez úgy hangzik, mint egy tipikus nyelv, mint egy személyes stílus”,[42] mondja Stockhausen, aki átlépte ezt a személyes stíluson alapuló hagyományos felfogást, és modelleket alkotott, amelyek variánsainak kidolgozását másoknak engedte át. Ez egy radikális kísérletező hozzáállás, amely a 19. század közepén még alig volt jellemző. De a formabontás eszköze, mondhatjuk: természetesen, már ott volt Petőfi repertoárjában. Újabban ezt a minőségét nemcsak a lírájában, hanem az egyetlen, A hóhér kötele című nagyregényében is felfedezték: „[…] az 1840-es évek egyik legeredetibb prózaírói kísérlete, mert miközben toposzokat és kliséket alkalmaz, mindezt a bevett, konvencionális regényszerkesztési módszerek kijátszására használja fel, hihetetlen tudatossággal.”[43] Másik példa a formabontására az ódához emelt dal[44] (Itt van az ősz, itt van újra…) vagy a kísértetjárásba átcsapó elégia[45] (Szeptember végén).

Petőfi ezek után nyilvánvalóan már a személyes stílus (tudatos) kitágításán dolgozott, és (tudatalatt) a túlhaladásán is. Itt fel kell hívnunk a figyelmet arra a különbségre, amely Petőfi és egy regényíró között van, aki szintén sok különböző és ellentétes figurát és véleményt kelt életre. Kortársa, Honoré de Balzac például tucatnyi regényében körülbelül kétezer, sokszor kidolgozott és életrajzzal ellátott figurát teremtett, stílusa mégis nagyjából ugyanaz maradt, mint a műfaj, amelyben dolgozott; de még elméleti elképzeléseiben is egyöntetűbb maradt, mint Petőfi. Az irodalomtörténész Reisinger János tizenkét tételben igyekezett összegyűjteni Petőfi örökségét: a kis verseit, a gondolati líráját, az episztoláit, az „Emlékkönyvbe”-költészetét, a dalait (helyzetdalok, zsánerképek, indulók és csatadalok, bordalok, szerelmi költemények), az ódává emelt dalait, a humoros verseit, az elbeszélő költeményeit, Az apostolt és annak rokonverseit, a magyarságverseit, a tájkölteményeit és végül a sehova sem besorolható jelentős verseinek sorozatát.[46] Hozzátehetjük az említett regényét, a novelláit, az úti jegyzeteit és a drámáit. A műfajok sokfélesége mellett ne felejtsük az említett (és fent bővebben tárgyalt) gondolatok, érzetek és hangnemek változatosságát, ami igazán próteuszi benyomást kelt, mindig szem előtt tartva, hogy egy igen rövid időszakról van szó, amelyben mindez történt. Ez a lista is mutatja, hogy Petőfi – tudatosan – a lehető legnagyobb költői sávszélességre törekedett, amit mi jó lelkiismerettel kísérletezésnek nevezhetünk.

Emiatt nem is helytelen úgy ítélni, mint Földényi, aki Petőfi A XIX. század költői című versét „az avantgárd költészet kiáltványának” nevezte, és azt vélte, hogy e vers „a biblikus hangvétel és a cím ellenére [...] a huszadik századi avantgárd költészet meggyőződését előlegzi”,[47] vagy mint Lukácsy Sándor, aki a Felhők ciklusa kapcsán szintén „avantgárdnak” látta Petőfit.[48] Aztán „Petőfi költészete nem formális és formalista poétikai újítások mint öncél jegyében megalkotott szövegvilág”, írta idézetünkben Borbély. Az öncélúság, az l’art pour l’art lenne, amelyről minden tudatos költészeti forradalmiság ellenére még nem lehet szó, de az igaz, hogy a forradalmár természetű Petőfi mindig új költészeti területekre törekedett, és e mégis már-már artificiális eljárás eredményeképp valóban anticipálhatott később kialakuló irodalmi stílust és irányzatot.

Nem kétséges a váltások tudatossága, és az sem, hogy Petőfi közömbös volt az ellentmondásos kijelentéseit illetően. Persze Petőfi művében nem található olyan kijelentés, hogy ő igenis kísérletező avantgárd költő akar lenni. Azt sem mondta, hogy zsánerszerepeket játszik, vagy három romantikus költőszerepet fogad el. Költészetelméleti megnyilvánulásai gyérek, az ars poetica-versei pedig, amelyekre mi is támaszkodtunk, szintén próteuszi minőségűek, ezért ezek sem egészen következetesek, sem teljesen megbízhatók. Hasonlítsuk csak össze a Lehel vezér című elbeszélő költeményében található mondatot: „Kis házikókra száll lelkem, mint a gólya, / S egyszerű nótákat kerepöl le róla”[49] például a Felhők ciklus rafináltságával.

Nem véletlen, hogy egy nemrég neki szentelt tanulmánygyűjteménynek[50] címe egy versének kezdősora volt: Ki vagyok én? Nem mondom meg... Ezt a kérdést és feleletet leginkább a „szerepjátszásra” vagy „önzsánerezésre” célzottnak fogták fel az elemzők, de az elmondottak után éppúgy jogos az a felfogás, hogy itt már játékba hozható az azonosítható szerző eltűnéséről szóló elmélet. Margócsy a Petőfi-kísérletek című könyvében azt konstatálja, hogy „a leírásnak az ellentmondások megmagyarázására kellene törekednie”.[51] Ez mindig kívánatos, és annyiban lehetséges, amennyiben csak magyarázatról van szó, de sosem feloldásról. Nem lehet és nem is kell feloldani az ellentmondásokat. Ezek, az elfogadásuk esetében, szerintem nem problémát, hanem lehetőséget jelentenének Petőfi művének olyanfajta elemzéséhez, amely kevésbé pozitivista, történelmi, lélektani vagy szociológiai, hanem inkább szövegimmanens módszerekkel kivitelezhető. Az elfogadásukban rejlő lehetőség másik aspektusa a következő lenne: Petőfi 1845–46-ban írta utolsó, Felhők című ciklusát. Azután felhagyott a ciklusalkotással, és inkább nem verscsoportokkal, hanem egyenként kereste az új megoldásokat. Ezért lehetőleg egyenként kell a műveit értelmezni, mert következetességet csak művenként lehet találni. Már Meltzl Hugó a kisebb részek, áttekinthetőbb egységek elemzését úgy tanácsolta (Margócsy István fogalmazását idézve), „hogy Petőfiben ne egy egész életnek, életműnek konstruált teljességét csodálják vagy méltassák, hanem az egyes (költői, filozófiai vagy erkölcsi) problémák felvetését, a felvetések mélységét vagy esetleg tökéletes ábrázolását elemezzék”.